Sitter ni bekvämt, mina barn?
Då börjar jag.
Den här sagan började för tusentals år sedan,
men slutade på bara sju dagar.
Då, för länge, länge sedan, fanns inget av det vi ser nu.
Solen, månen, stjärnorna, jorden,
djuren och växterna, ingenting fanns.
Endast Gud fanns,
så endast han kunde ha skapat dem.
Och det gjorde han.
JERSEY, KANALÖARNA
Simpson, vilken filur han var.
Undrar vad det blev av honom?
Han är nog död, som alla de andra.
Vilka härliga tider.
Mr Tuttle, ert hår.
Ja?
God morgon, frun. Vi är här angående...
Ja, självklart.
Kom in.
Jag väntade mig er inte så tidigt.
Och ni är?
Bertha Mills, frun.
Och det här är Edmund Tuttle.
Angenämt.
-Ni måste vara trädgårdsmästaren. -Det stämmer.
Och den här unga damen heter Lydia.
Har du mycket arbetserfarenhet?
Låt inte hennes utseende lura er. Hon är äldre än hon ser ut.
Kan du stryka?
Har du fått tunghäfta?
Hon kan inte prata, frun.
Hon är stum, stackaren.
Men hon är en bra arbetare. Det lovar jag.
Nåväl. Den andra flickan pratade ändå för mycket.
Följ mig. Mrs Mills, ni och flickan får sova på loftet högst upp.
Och ni, mr...
Tuttle, frun.
Ni kan sova i skjulet bakom huset.
Som ni ser har huset förfallit sedan tjänstefolket försvann.
Försvann de bara?
I tomma intet.
Ingen uppsägning. De tog inte ens ut sin lön.
De bara övergav oss.
Så märkligt.
Det finns tillfällen då det här huset är mindre än perfekt.
Därav begärde min annons i tidningen ärliga, flitiga människor.
Ingen är ärligare eller flitigare än vi. Inte sant, mr Tuttle?
Ja, vi är ärliga.
Och väldigt flitiga.
Köket.
Jag äter frukost vid 8:00, och barnen vid 9:00.
Lunch serveras 13:00 och middag 19:30.
Och husbonden, frun?
Husbonden drog ut i krig för ett och ett halvt år sedan.
Han har inte hört av sig.
Vem av er lagar maten?
Ursäkta, frun?
Vem av er lagar maten?
Observera vad jag gör.
I det här huset öppnar man ingen dörr
utan att först stänga den tidigare.
Ni måste komma ihåg detta.
Det är svårare än det verkar.
Det finns 15 olika nycklar för samtliga 50 dörrar,
beroende på var i huset ni befinner er.
Mrs Mills, från och med i morgon får ni en uppsättning nycklar.
Ja, frun.
Musikrummet.
Pianot stod här när vi flyttade in. Låt inte barnen banka på det.
Det ger mig migrän.
Vi värderar tystnad högt i det här huset.
Därför finns det ingen telefon, radio, eller något annat som för oväsen.
Och vi har ingen ström heller.
Den bröts av tyskarna under kriget, så vi lärde oss leva utan den.
Det är inte nödvändigt att visa hela huset.
Jo!
Jo, det är det.
Det är ofta svårt att se var man går.
Det är svårt att avgöra om det finns ett bord, en stol, en dörr,
eller ett av mina barn som leker kurragömma.
Vad menar frun?
Jag borde nog presentera er för barnen.
Mr Tuttle, sköt trädgården. Ni har verktyg i skjulet.
Ja, frun.
Ni två kan dra för gardinerna.
Allihop.
Kom.
Jag ska väcka dem. Vänta här.
Öppna inte gardinerna.
Upp och hoppa.
Kom nu.
Ögonen stängda, händerna ihop.
Må så vara, när dagen gryr, Jesus som mitt öde styr.
Välsignad vare ock Maria som mig från synden skall befria.
Jesus, hjälp mig hålla ut i trygghet upp tills dagens slut.
De är yrvakna.
Vilka rara små barn.
Vad säger man?
Hur står det till?
Hur står det till, mina barn?
Jag heter mrs Mills, men ni får kalla mig Bertha om ni vill.
Vad heter ni?
Anne.
Nicholas.
Anne och Nicholas. Vilka fina namn.
Är du vår nya barnflicka?
Ja, jag är er nya barnflicka.
Det är dags för frukost.
Lydia, stäng alla luckor i köket.
Läkarna hittade aldrig ett botmedel.
För vad?
Deras sjukdom.
Barnen lider av akut ljusallergi.
De får aldrig utsättas för ljus som är starkare än såhär.
Annars drabbas de av utslag och bölder och börjar kvävas.
Det är dödligt.
Hjärtanes.
Jag gillar inte brödet.
Varför inte?
Det smakar konstigt. Jag gillade det bättre förut.
Det beror på att någon annan gjorde det förut.
När kommer de tillbaka?
De kommer inte tillbaka.
Precis som pappa.
Men pappa kommer tillbaka.
Mrs Mills, vår far utkämpar ett krig i Frankrike.
-Det är världskriget. -Jag vet, men han är i Frankrike.
Nu räcker det, era pratkvarnar. Ät upp er frukost.
Ska du också lämna oss?
Självklart inte! Varför skulle jag lämna er?
De andra lämnade oss ändå, och sedan hände det.
Tyst med dig!
Vad menar du, Anne? Vad hände?
Mamma blev... tokig.
Inget hände.
-Jo. -Nej!
-Jo, det gjorde det! -Tysta nu.
Jag vill att ni tömmer tallrikarna inom en minut. Förstått?
Mrs Mills, följer ni med ut?
Jag vill tala med er.
Ja, frun.
Brevbäraren brukar komma varje onsdag.
Men jag tittade precis, och han har inte kommit.
Jag förstår inte.
Det här brevet skulle ha lämnats till tidningen för fem dagar sedan.
Det är min annons. Eftersom den aldrig trycktes,
kan ni förklara vad ni gör här?
Jag förstår.
Det var det jag tänkte säga till er när ni öppnade dörren.
Sanningen är att vi kom hit bara utifall.
Ett stort hus som det här behöver alltid någon med erfarenhet.
Har ni tjänat i ett liknande hus förut?
Det här kan överraska er, frun, men...
Vi brukade arbeta här.
Här?
Det var några år sedan nu.
Om ni ursäktar att jag säger det,
så var det mitt livs bästa år.
Det var därför vi kom hit. Det här huset betyder mycket för oss.
Jag ska visa våra rekommendationer.
Nej, det behövs inte.
Så ni är bekant med huset?
Jag kan det som min egen bakficka.
Förutsatt att väggarna inte har fått ben och flyttat på sig sedan dess.
Det enda som rör sig här är ljuset.
Men det förändrar allting.
Det är svårt, måste man säga.
Man skulle kunna kalla det... olidligt.
Man måste hålla huvudet kallt.
Ja, frun.
Jag ogillar fantasier.
Konstiga idéer. Förstår ni?
Jag tror det, frun.
Mina barn har konstiga idéer ibland.
Men ni får inte bryr er om dem.
Barn är som de är.
Självklart, frun.
Nåväl, ni får stanna.
Tack så mycket, frun.
Det hände visst.
"Roms guvernör försökte tvinga dem att ändra sig sedan."
"Tvinga dem att ändra sig", punkt.
"Sedan gav han order om att prygla dem.
Men Justus och Pastor, som inte var rädda,
visade sig vara redo att dö för Kristus skull.
När han såg detta
blev Roms guvernör rasande och lät dem halshuggas."
Tycker du det är lustigt?
Tja...
Tja, vad då?
De där barnen var väldigt dumma.
Hurså?
De sa att de bara trodde på Jesus, och sedan dödades de för det.
Vad hade du gjort? Förnekat Jesus?
Det är klart.
Jag hade trott på honom inombords, men jag hade inte sagt det till romarna.
Håller du med, Nicholas?
Jaså?
Så ni hade ljugit till sådan grad att ni förnekade Kristus.
Ni hade räddat era huvuden från romarna, det är sant.
Men vad hade hänt sedan?
När då?
I livet härefter.
Det som väntar oss efter att vi dör.
Vart hade ni hamnat?
Vart, Nicholas?
I barnens limbo.
Vad är barnens limbo, Anne?
Ett av de fyra helvetena.
Och vilka är de?
Jag vet, jag vet!
Nej, låt honom svara. Vilka är det?
Ett helvete för de fördömda,
och skärselden...
Ja.
Och Abrahams bröst, och limbo, där barn hamnar.
Vid jordens mittpunkt.
Där det är väldigt varmt.
Där hamnar barn som ljuger, men inte bara i några dagar.
Åh, nej.
Nej, de är fördömda för alltid.
Tänk på det.
Föreställ er evighetens slut.
Blunda.
Blunda och föreställ er det.
För alltid.
Smärta för alltid.
Jag blir snurrig.
Förstår ni varför Justus och Pastor talade sanning?
Då så.
Gå till sjätte läxan.
-Får vi inte gå och leka? -Absolut inte.
Först ska ni läsa läxan och lära er den utantill.
Alltihop?
Om ni klagar får ni inte leka alls i dag.
Ni kan faktiskt läsa i skilda rum.
Nej, nej!
Jo, jo!
-Vi blir rädda om vi inte är tillsammans. -Ni är vana vid det här huset nu.
Tänk om vi ser ett spöke.
-Är det din systers sagor nu igen? -Jag har inte sagt något!
Ser ni ett spöke så hälsar ni och läser vidare.
-Anne, till musikrummet. -Varför jag?
Därför att jag säger det!
Ta med dig boken.
Nicholas, du ska lära dig läxan inom en timme.
Mamma...
Vad är det?
Ge mig en puss.
"Ge mig en puss."
Anne, vänta på mig utanför.
Det vet du att jag inte kan.
Där borta.
Mrs Mills, dra för alla gardiner. Min dotter ska gå igenom vardagsrummet.
Ja, frun.
Då så, Anne.
Älskling...
Mamma kan inte vara hos dig jämt.
Du måste lära dig att sköta dig själv.
Var är din rosenkrans?
När du känner dig rädd
ska du krama den så hårt du kan
och läsa "Fader vår", så försvinner rädslan.
-Det går inte. -Det går visst. Jag lovar.
Förstår du inte att Herren är med dig då?
Du behöver inte vara rädd.
"Hushållet och familjen.
Hela vår familj bor i ett hus.
Familjen består oftast av föräldrar, barn och far- och morföräldrar.
Vi måste vara lydiga..."
"...och snälla mot andra familjemedlemmar,
och aldrig gräla eller bråka med våra syskon."
Har ni några barn?
Nej.
Mr Tuttle och Lydia är allt jag har,
och jag är allt de har.
-Är hon sådan sedan födseln? -Förlåt, frun?
Flickan. Är hon stum sedan födseln?
Nej.
Jag är färdig här nu, frun.
Om ni ursäktar så ska jag se efter om mr Tuttle behöver hjälp.
Nicholas!
Nicholas, jag kommer!
Nicholas?
-Vad är det? -Varför grät du?
Jag grät inte, jag läste.
Men jag hörde dig precis... Anne!
Anne!
Anne?
Jag har inte lärt mig läxan än.
-Är du oskadd? -Ja.
Varför grät du?
Det gjorde jag inte.
Jag hörde dig alldeles nyss.
Du behöver inte skämmas.
Det gör jag inte.
Jag hade sagt om jag grät.
Jaså? Så jag inbillade mig?
Nej, det var den där pojken.
Vilken pojke?
Victor.
Vem är Victor?
Pojken som var här nyss.
Jag bad honom att låta mig läsa,
men han slutade inte gråta.
Han är en bortskämd snorunge.
Han sa att vi måste lämna huset.
Gjorde han det? Och varför grät han?
Han gillar inte det här huset men måste bo här. Hans far är pianist...
Är hans far pianist?
Ja, jag har redan sagt åt honom att han inte får röra pianot.
Det får han väl inte?
Har du pratat med hans far också?
Nej, bara med Victor.
-Hans far är med de andra i hallen. -Det är ingen i hallen.
De måste ha gått upp. De går en rundtur.
Nu räcker det, Anne!
-Varför grät du? -Det var Victor!
-Var är han nu, då? -Han gick ut den vägen!
Hur kan en pojke ta sig in och ut ur ett låst rum?
Jag trodde jag uttryckte mig tydligt.
Ingen dörr får öppnas utan att den tidigare stängs.
Är det så svårt att förstå?
Huset är som ett skepp.
Ljuset måste slussas som vatten genom att öppna och stänga dörrarna.
Mina barns liv står på spel!
Men, frun...
Säg inte emot mig! Tyst!
Vem av er gick sist in i rummet?
Lydia?
Hon har ingen nyckel, som jag har sagt.
Då återstår bara ni.
Men jag var i hallen. Sedan gick jag till trädgården.
Ni såg mig själv.
Antyder ni att det var jag?
Skulle jag glömma en sådan sak och riskera min egen dotters liv?
Man får inte läsa vid bordet.
Jaså?
Vem ska skvallra för mamma? Du?
Eller kanske du?
Såg du verkligen en pojke?
Ja, han heter Victor.
Är han ett spöke?
Var inte dum. Spöken ser inte ut sådär.
Hur ser de ut, då?
Jag har ju sagt det tusen gånger.
De går omkring med vita lakan och kedjor.
Hur vet du det?
Jag har sett dem.
De kommer om natten.
Pyttsan. Var då?
-Du är dum. -Inte hälften så dum som du.
Jag tror inte du såg den där pojken.
Tro vad du vill. Snart lär du be oss att leka med dig.
Nicholas!
Vad är det?
Titta.
-Har du öppnat gardinerna? -Det var inte jag.
-Vem var det, då? -Det var Victor.
Han har gjort det hela natten.
Lögnare. Jag ska skvallra.
-Kallar du mig för lögnare? -Ja.
Victor, kom fram från gardinen så min dumme bror kan se dig.
Låt mig vara.
Vill du inte se honom längre?
Din ynkrygg.
Din ynklige ynkrygg.
Då får jag väl göra det själv.
Nu räcker det, Victor.
Be honom låta gardinerna vara. Han lyssnar inte på mig.
Sluta. Ut ur min säng, båda två.
Det här är vår säng.
Nej, den är min.
Anne, sluta prata med den där rösten.
Håll tyst, din ynkrygg.
Om du inte slutar så ropar jag på mamma. Hon kommer att kasta ut dig.
-Du känner inte mamma. -Och du känner inte mina föräldrar.
Anne, jag ska skvallra för mamma om dig.
Ser du inte att det inte är jag?
Victor, peta på hans kind så han vet att du är verklig.
Mamma! Hjälp!
Hjälp, mamma!
-Vad är det? -Hjälp!
Vad är det?
Hon bråkade med mig så jag sa åt henne att vara tyst.
Jag har fått nog. Hör du mig?
-Jag har fått nog av dig! -Jag har inte gjort något!
"Därför skickade Herren bort honom från Edens trädgård
till att sköta marken därifrån han kom. Så han fördrev mannen
och placerade öster om Edens trädgård änglar och ett brinnande svärd
som vakade över stigen till livets träd."
Så, nu är jag klar.
Bra.
Nu kan du be Jungfrun om förlåtelse.
Va? Det var inte vårt avtal!
Vi hade inget avtal, unga dam.
Du blir straffad idag, så gör som jag säger.
-Du kan inte tvinga mig be om förlåtelse. -Hur vågar du!
Jag ber inte om förlåtelse för något jag inte gjorde!
Du sa att det fanns någon annan i rummet. Du ljög!
Jag ljuger inte!
Anne...
Minns du berättelsen om Justus och Pastor?
Barn som inte talar sanning hamnar i limbo.
Du säger det, men här om dagen läste jag att limbo bara är för odöpta barn.
Men jag är döpt!
"Och Abraham tog träbitarna
från offret och lade dem på Isak, hans son.
Och han tog facklan och en kniv, och tillsammans gick de.
Och Isak sade till Abraham, hans far:
'Min fader', och han svarade: 'Jag är här, min son.'" Och han...
Tittade ni till Nicholas?
Ja, frun. Den lille ängeln sover sött.
Och Anne? Är hon kvar i trapporna?
Ja, frun.
Jag skulle vilja ha henne inom synhåll, men jag kan inte brodera i svagt ljus.
Hur länge ska straffet vara? Det har gått tre dagar.
Det är upp till henne. Hon måste svälja sin stolthet
och be om förlåtelse.
Hon borde ändå börja läsa Bibeln.
Det kommer att glädja prästen, frun.
Om han någonsin besöker oss igen. Han vet att barnen inte kan gå ut.
Han sa till mig i går att han kommer så snart han kan.
Jag börjar känna mig isolerad från omvärlden.
Dimman hjälper inte direkt. Den har aldrig varat så länge.
-Det är sant, frun. -Till och med fiskmåsarna har tystnat.
Anne!
Anne, jag hör dig inte.
Förresten har jag hört Lydia springa omkring på övervåningen.
Hon har väsnats som om det fanns tre av henne.
Kan ni säga åt henne att inte väsnas när hon städar?
-Jag tål inte ett till migränanfall. -Jag ska säga till henne.
Tack.
Nu har hon gått för långt.
Lydia!
"...i Herrens mun. Och Herrens ängel..."
Vad pågår där uppe?
Ingenting, mamma. Jag läser bara.
Hörde du det också?
Hörde vad då?
"Och Herrens ängel ropade till Abraham och sade:
'Jag har svurit...'"
Vad var det där?
Jag vet inte.
Anne, berätta vem som gör det där ljudet.
Det kan jag inte säga.
Berätta för mig.
Jag sa att det var någon i rummet, och du straffade mig.
-Nu vet jag inte vad jag ska säga. -Säg sanningen.
Säg om det är någon där uppe.
Där, i rummet med all bråte.
Mamma, du släpper in ljuset.
Hon är en kvinna.
Vad för något?
-Vart tog de vägen? -De gick förbi. Såg du dem inte?
Vilket håll gick de?
Ditåt, ditåt, och där nere också.
De är överallt. De säger att det är deras hus.
Och de tänker ta ned gardinerna.
-Håll er lugn, frun. -Jag tänker inte lugna mig!
I fem år under ockupationen släppte jag inte in en enda nazist här,
och nu är det någon här som öppnar och stänger dörrar.
Det är ett gammalt hus, frun.
Plankorna knarrar, det smäller i rören...
Det var röster.
-En pojke och två kvinnor. -Mamma, titta.
Jag gjorde den i går.
Det här är fadern, modern,
det här är Victor och den gamla kvinnan.
Vad betyder siffrorna?
Antalet gånger jag har sett dem.
Jag ser den gamla kvinnan oftast.
Herre Gud i himlen.
Kalla på mr Tuttle.
Vi måste genomsöka huset omedelbart, innan det blir mörkt.
Ja, frun.
Mamma!
Lugn, inget kommer hända dig så länge mamma är här.
Titta, mamma. Hon skrämmer mig.
Hon tittar inte på dig, men kan se dig ändå.
Och hon säger alltid: "Följ med mig..."
Ljug inte för mig, Anne.
Ärligt talat. Och hon frågar mig saker.
Victor sa att hon är en häxa.
Vad frågar hon dig?
Saker.
Hon har dålig andedräkt.
Vi måste öppna alla gardiner. Jag vill inte se några mörka gömställen.
Ja, frun.
Leta på höger sida. Jag tar vänster. Sedan tar vi övervåningen.
De kanske är spöken som brukade bo här i huset.
Var inte dum. Jag har ju sagt åt dig att spöken bär vita lakan
och bär på kedjor och stönar.
Snälla Anne.
Varför hittar du på sådana historier?
Jag läser dem i böckerna.
Du borde inte tro på allt du läser i böcker.
Så säger vår mor också.
Hon säger att spöken bara är fånerier,
och sedan förväntar hon oss att vi ska tro på allt i Bibeln.
-Tror ni inte på det? -Jo, vissa saker.
Men jag tror till exempel inte att Gud skapade världen på sju dagar.
Och jag tror inte att Noa fick plats med alla djur på en båt
eller att Den Helige Ande är en duva.
Det tror inte jag heller.
-Duvor är långt från heliga. -De bajsar på fönstren.
Har ni nämnt det här för er mor?
Frun.
Ja?
De har letat överallt. Det är ingen där.
Jag förstår.
Mrs Mills.
Ja, frun?
Råkar ni veta vad det här är?
Ett fotoalbum, frun.
Nej, titta. De sover, allihop.
De sover inte, frun. De är döda.
Ett album för de döda.
Under förra århundradet tog de fotografier av de döda
i hopp om att deras själar skulle leva vidare i porträtten.
Det finns till och med gruppbilder.
Och barn!
Så makabert!
Hur kunde folk vara så vidskepliga?
Sorg över en älskads död kan få folk att göra märkliga saker.
Kasta bort det. Jag vill inte ha det i huset.
Ja, frun.
Det är kallt. Ska ni inte sätta er vid elden?
Tack så mycket, frun.
Berätta om när ni sist arbetade här. Tog ni hand om barn då också?
Nej, jag skötte husbestyren.
-Var det många tjänare? -Runt 15.
Men till slut var det bara tre av oss kvar.
-Varför då? -Mina arbetsgivare flyttade till London.
De kom hit alltmer sällan.
Det ligger ju så avlägset till.
Så med tiden blev huset bara tomt.
Alla lämnar den här ön till slut.
Min familj gav sig av sommaren 1940, strax innan invasionen.
Jag har inte hört av dem sedan dess.
Jag klandrar dem inte.
Vi gav oss också av.
Men ibland, när man lämnar en plats
så känns det som att man har den med sig hela tiden.
Jag kände att jag aldrig lämnade det här huset.
-Varför gav ni er av? -På grund av tuberkulosen.
Hela området evakuerades.
Var det då Lydia blev stum?
Ja, jag tror det.
Men mitt minne är lite rostigt nu för tiden, frun.
Vad hände med henne?
Det hände plötsligt en dag.
Hon bara slutade prata.
Det måste ha funnits en anledning. Folk slutar inte bara att prata.
Det här är alltid till följd av någon sorts trauma.
Något måste ha hänt henne.
-Var era arbetsgivare goda mot er? -Ja, alltid.
De behandlade oss som sin familj.
Jag tror jag går och lägger mig, frun.
Annars kommer jag inte upp i morgon.
Nåväl.
-Jag stannar här en stund. -Ja, frun.
Förlåt att jag var så sträng mot dig.
Kan du förlåta mig?
Anne.
Mamma.
Vad är det?
När kommer pappa hem?
När kriget är över.
Varför drog han ut i krig?
Ingen har gjort något mot oss.
Pappa åkte...
Pappa åkte eftersom han är modig
och vägrade göra vad tyskarna sa åt honom.
Varför?
Charles...
Var är du?
Mrs Mills!
Vad står på tok, frun?
Ge mig nyckeln till musikrummet! Fort!
Vad händer?
Kom!
Herregud.
Jag tittade själv i det rummet.
-Det var tomt. -Ta de här pillren, frun.
-Men ändå... -Ni kan behöva dem.
Ändå kändes det som att någon annan var där.
Något omänskligt.
Det finns något i det här huset.
Något djävulskt.
Frun...
Något som är... oroligt.
Jag vet att ni inte tror det. Visst gör ni inte?
Jag klandrar er inte.
Jag brukade inte tro på sådant.
Jag tror er, frun.
Jag har alltid trott på sådana ting.
De är svåra att förklara, men de inträffar.
Vi har alla hört historier om det okända då och då,
och jag tror att de dödas värld
ibland trasslas ihop med de levandes värld.
Men det är omöjligt.
Herren skulle aldrig tillåta det.
De levande och de döda möts först vid evighetens slut.
Det står så i Bibeln.
Frun...
Det finns inte alltid ett svar på allt.
Vart ska ni, frun?
Jag ska hälsa på Fader McGraw i byn.
Om han inte kommer hit, så går jag till honom.
-Vänta tills vädret blir bättre. -Jag har väntat länge nog.
Frun, prästen berättade för mig...
Jag struntar i vad han sa till er! Jag vill höra det personligen.
-Han måste komma i dag! -Vad tänker ni säga till honom?
Att vi har letat i varje vrå i alla rum, och nu måste de välsignas.
Frun, vänta. Det är fortfarande tidigt.
Mr Tuttle.
God morgon, frun.
Leta efter gravstenar i trädgården.
Gravstenar?
Ja, det ska ligga en liten kyrkogård här.
Där borta bland träden, tror jag.
-Jag har inte sett något. -Leta noggrant. Den kan vara övervuxen.
Ja, frun.
Jag måste veta om en familj är begravd där, med en pojke, Victor.
Nu tror hon det spökar i huset.
Kan vi verkligen låta henne gå?
Oroa er inte. Hon kommer inte långt i dimman.
Just det, dimman.
Dimman, självklart.
Och när tycker ni att vi borde avslöja allt det här?
När tiden är inne, mr Tuttle.
När tiden är inne.
På tal om det...
Charles?
Grace?
Du är här.
De sa att det var hopplöst. Att jag borde betrakta dig som död.
De säger många saker.
Tack.
Tack, Gud.
Jag har bett Gud om detta var natt, att han skulle hämta dig tillbaka.
Ge barnen deras far tillbaka.
Hämta honom...
Men var har du varit?
Där ute. Jag har letat efter mitt hem.
Du ser så annorlunda ut.
Så annorlunda.
Jag blöder ibland.
Frun...
Mrs Mills.
Det här är min man.
Angenämt, herrn.
Han är väldigt svag.
Här.
Gör i ordning ett bad och lite rena kläder.
Och något att äta.
Det ska bli, frun.
Hur mår mina små?
Pappa!
Varför tog det sådan tid?
Hej, Nicholas.
Jag sa ju att han skulle komma hem.
-Har ni uppfört er ordentligt? -Vi har varit duktiga.
-Har ni varit snälla mot mor? -Väldigt snälla.
Vi studerar dagligen inför nattvarden.
Pappa, dödade du någon?
Här kommer han!
Vi har gjort i ordning lunch åt dig, älskling.
Kommer du ner, eller...
När kommer pappa ner?
Tålamod, Anne. Pappa mår... inte så bra.
Han sa att han såg många döda.
Mamma, när folk dör i krig...
Vart hamnar de då?
Vilken fråga.
Det beror på.
På vad då?
Om de stred på de godas eller de ondas sida.
Din far kämpade för England, på de godas sida.
Hur vet man vem som är god och ond?
Inga fler frågor. Ät upp nu.
-Ni kommer aldrig dra ut i strid. -Vi går ingenstans.
Ni missar ingenting.
Ni har det bättre hos mamma och pappa som älskar er så mycket.
Och inkräktarna.
-Det finns inga inkräktare här. -Men du sa ju att de fanns.
Nej, det finns inga inkräktare. Inte ett ord till om saken.
Men du sa...
Nu räcker det!
Får jag säga något?
-Nej! -Varför inte?
Därför att du får inte, bara.
Anne, sluta andas sådär.
Du hörde mig. Sluta.
Sluta andas.
Gå till ditt rum.
Gå till ditt rum. Ingen efterrätt.
Gråt inte nu.
Sluta med det där.
Titta, så ful du blir när du gråter.
Jag bryr mig inte!
Så, ja.
Lyssna på mig nu.
Jag har också sett dem.
Har du?
Ja.
Berätta för min mor, då kanske hon tror mig.
Det finns saker din mor inte vill höra.
Hon tror bara på vad hon har lärt sig.
Men oroa dig inte. Förr eller senare...
så kommer hon se dem.
Då kommer allt bli annorlunda.
Hur?
Det får du se.
Det kommer stora överraskningar.
Det kommer att ske... förändringar.
Förändringar?
Nu beter hon sig som att ingenting har hänt.
Och hennes dotter?
Hon är inte lika envis.
Barnen blir lättare att övertyga.
Nej, det är modern som kommer ge oss problem.
Tror ni hennes man misstänker något?
Nej, jag tror inte ens han vet var han befinner sig.
Se, vilken fin dotter jag har.
Mamma gjorde den här slöjan just för dig.
Jag ser ut som en brud.
Ja, det gör du.
Jag måste korta ärmarna lite.
-Du kan ta av den nu. -Nej.
-Den måste vara fläckfri. -Jag lovar att inte smutsa ned den.
Låt mig ha den på mig lite till, bara.
Bara lite?
Nåväl. Jag är strax tillbaka.
-Låt den inte röra golvet eller väggarna. -Nej.
Monsieur, vill ni dansa?
Så gärna.
Du kan inte fortsätta såhär. Du måste äta någonting.
I himlen
Vet jag inte om det är ljust eller molnigt
Men jag har endast ögon
För dig, min älskade
Månen må stå högt
Anne, ta av dig klänningen nu.
Lyssnar du på mig?
Anne?
Vad sa jag om att sitta på golvet?
Men det är rent.
Det kvittar.
Varför gör du aldrig som...
Vad är det?
Var är min dotter?
Vad har du gjort med henne?
Är du tokig? Jag är din dotter.
Nej, du är inte min dotter!
Nej!
Du är inte min dotter!
Nej!
Jag hörde skrik, frun.
Hon försöker döda mig! Hon slutar inte förrän vi är döda!
Hon slutar inte!
Tyst, mitt barn. Följ med mig.
Du är ond! Ond!
Ond!
Hur mår hon?
Det går inte att lugna henne, så hon är hos sin far.
Hon ville tala med honom.
Vad hände? Varför bråkade ni?
Det var inte hon.
Det var den gamla kvinnan med de märkliga ögonen.
Hon imiterade min dotters röst.
Jag svär att det inte var min dotter.
Åh, Gud. Gud hjälpe mig.
Vad är det för fel på mig?
Jag vet inte vad det är.
Ni behöver vila.
Ni kan inte ta hela ansvaret för det här hushållet.
Låt oss sköta det. Vi vet vad som måste göras.
Vad menar ni med att ni vet vad som måste göras?
Ingenting, jag bara föreslog...
Det finns inget att föreslå. Vem tror ni att ni är?
Ni har ingen aning om vad som måste göras.
Eller har ni?
Vad är det här?
Era migränpiller, frun.
Samma ni alltid tar.
Jag vill vara ifred.
Ja, frun.
Kom, mitt barn.
Anne har berättat allt.
Jag önskar jag hade en förklaring.
Jag trodde det var någon annan här, kanske till och med spöken.
Jag pratar inte om spökena.
Jag pratar om vad som hände den där dagen.
Jag vet inte vad du menar.
Säg att det inte är sant. Berätta vad som hände.
Hände?
Jag vet inte vad som flög i mig den dagen.
Tjänstefolket hade lämnat oss under natten.
De vågade inte säga det personligen.
De visste att jag inte kunde lämna huset.
De visste.
Anne.
Anne, vad hände?
Hon slog mig.
Hon blev tokig, som hon blev den där dagen.
Minns du?
Nej.
Du måste förlåta mig, Charles.
Inte jag. Barnen.
De vet att jag älskar dem.
De vet att jag aldrig skulle skada dem. Jag skulle hellre dö.
Vad tänker du göra?
Är du arg på mig?
Jag kom tillbaka för att säga adjö till min familj.
Nu måste jag gå.
Gå vart?
Till fronten.
Nej, kriget är över.
Kriget är inte över.
Vad pratar du om?
Du går inte, hör du mig? Du får inte lämna oss igen!
Varför?
Varför var du tvungen att dra ut i ett krig
som inte hade med oss att göra?
Kunde du inte ha stannat, som de andra?
De andra gav upp.
Vi gav alla upp!
Hela ön var ockuperad!
Vad hade du väntat dig?
Vad försökte du bevisa med att dra ut i krig?
Din plats var här hos oss.
Hos din familj.
Jag älskade dig.
Det räckte för mig.
Att leva i det här mörkret...
I det här fängelset.
Men inte för dig.
Jag räckte inte för dig.
Det var därför du gick.
Det var inte bara kriget.
Du vill lämna mig, eller hur?
Förlåt mig.
Anne!
Nicholas!
Vad är det? Vad...
Herregud!
Här! Åh, Gud!
Här!
Var är gardinerna?
Mrs Mills!
Låt mig se.
Ni är oskadda!
Jag vill ha min pappa!
Pappa är borta.
Det är inte sant!
Jo, det är det.
Det är sant.
Jag älskar dig, mamma.
Hitta gardinerna.
Vem var det?
Vem gjorde det här?
Berätta för mig!
Berätta!
Du vet vad som pågår!
Du vet, för det har hänt dig också!
Berätta för mig.
Skriv ned det.
Skriv ned det!
Den attityden löser ingenting, frun.
Hon kan ändå inte skriva.
Var är de?
Vad då?
Gardinerna!
Gardinerna mina barns liv hänger på. Någon har tagit dem!
Jag märkte det, frun. Ni behöver inte höja rösten.
Mr Tuttle, jag skulle precis kalla på er.
Visste ni att någon har tagit gardinerna?
Gardinerna?
Hjärtanes.
Varför skulle någon ta alla gardiner?
För att släppa in lite dagsljus, kanske.
Dagsljus, så klart.
Någon försöker döda mina barn.
Varför tror ni att dagsljus skulle döda dem?
Är ni tokig?
Jag har ju redan berättat det!
Barnen är ljuskänsliga! Ljuset skulle döda dem!
Ja, men det var förut.
Sjukdomen kan ha avtagit nu.
Om ni aldrig utsätter dem för dagsljus, hur vet ni att de inte är botade?
Min svägerska hade svåra problem med reumatism i benen och ryggen.
Sedan, en vacker dag...
försvann de bara.
Jag ska hitta gardinerna,
och när ni har hängt upp dem så ska ni ut härifrån!
Och husbonden, frun?
Vad har han att säga om detta?
Ge mig era nycklar. Jag vill ha era nycklar nu.
Jag vet vad ni vill.
Ni vill skrämma oss, och bli av med mig och barnen.
Ni har velat ta över det här huset sedan ni kom.
Ge mig nycklarna. Jag ber er inte igen.
Försök lugna er, frun.
Ge mig nycklarna.
Ge dem till mig.
Ut härifrån, nu.
Vet ni vad, mr Tuttle?
Jag tror mitt tålamod är slut.
Vad säger ni?
Ja, absolut.
Det är bäst vi avtäcker gravstenarna.
-Vad håller mamma på med? -Jag har ju sagt att hon är tokig.
Lögnare.
-Hon är tokig! -Lögnare!
-Lögnare. -Hon är tokig.
Nu är det kväll.
Vart ska du?
Jag har fått nog. Jag ska leta efter pappa i skogen.
Tänker du rymma?
Jag kan klättra ned längs stupröret.
Det är enkelt.
Om mamma får reda på det här är du illa ute.
Ja, ja.
Anne, vänta!
Jag vill också leta efter pappa.
Lögnare. Du vill bara inte vara ensam.
Din fegis!
Tyst!
-Anne, jag tror vi är vilse. -Vi har inte ens lämnat trädgården.
Jag är rädd.
Du borde ha stannat hemma.
Säg något.
Vad ska jag säga?
Jag vet inte. Vad som helst.
Få se nu. Jag heter Anne, och jag promenerar.
Jag promenerar och heter Anne.
Vad är det där?
Jag tror det är gravar.
Gå inte för nära!
Varför inte?
Tänk om ett spöke hoppar fram?
Gravar har inga spöken, bara skelett.
Det står något här.
Kom!
Vänta!
Anne! Vad står det?
Ni måste vara modiga nu, barn.
Nicholas, kom hit!
Mrs Mills, säg inte till mamma att vi rymde.
Prata inte med dem!
-Varför inte? -De är döda!
-Va? -De är spöken! Kom hit!
Mina barn!
Nicholas!
Är de spöken? Varför har de inga lakan eller kedjor?
Du sa...
Det kvittar, håll dig undan från dem!
Du retas alltid och ljuger för mig. Jag är trött på det!
Jag retas inte, jag talar sanning!
Kom hit!
Skynda!
Mamma!
Mina barn!
Spring!
Fort, in i huset!
Kom inte närmare!
Rör er inte!
Spar på krafterna, frun.
Tuberkulosen tog oss för ett halvt århundrade sedan.
Gå er väg!
Öppna dörren, frun.
Vad vill ni?
Öppna inte dörren, mamma. Låt bli.
Vi såg deras gravar.
Gå upp och göm er.
-Gå. -Jag är rädd.
Håll ihop!
Vad ni än gör, sära inte på er.
Gå och göm er. Gå.
Vi har försökt hjälpa er att förstå.
Förstå vad då?
Om huset.
Om den nya situationen.
Vilken situation?
Vi måste lära oss att leva tillsammans, både levande och döda.
Om ni är döda, så lämna oss i fred!
Lämna oss i fred!
In här.
Låt oss säga att vi lämnar er. Tror ni de gör detsamma?
-Vilka? -Inkräktarna.
-Det finns inga inkräktare. -De tog ned gardinerna.
-Det finns inga inkräktare. -Det var dem.
Och nu är de där inne hos er och barnen.
-De väntar på er. -Nej!
Jo, och tro mig, förr eller senare...
så hittar de er.
-Vänta här, jag kommer strax. -Nej, vi fick inte sära på oss.
Vi kan inte lämna henne ensam.
Sluta andas sådär.
Nicholas, sluta andas sådär.
Sluta andas!
Hör du inte? Det är någon där.
Följ med oss, barn.
Följ med oss.
Nicholas?
Anne?
Var är ni?
Svara mig!
-Inkräktarna har hittat dem. -Det finns inget vi kan göra.
Ni får gå upp och tala med dem.
Fader vår som är i himmelen, helgat vare ditt namn.
Tillkomme ditt rike.
Ske din vilja såsom i himmelen så ock på jorden.
Vårt dagliga bröd giv oss idag, och förlåt oss våra skulder...
Varför är ni rädda, barn?
Vill ni inte att vi ska vara vänner?
Prata med oss.
Berätta vad som hände.
Berätta inte för henne!
"Berätta inte för henne."
Om jag berättar lämnar de oss i fred.
Mamma!
"Mamma."
Varför gråter ni, barn?
Vad hände i det här rummet?
Vad gjorde er mor mot er?
Något om en kudde.
Var det så hon dödade er?
Med en kudde?
Hon dödade oss inte!
Barn, om ni är döda,
varför stannar ni kvar i huset?
Vi är inte döda!
-Varför stannar ni kvar i huset? -Vi är inte döda!
Vi är inte döda!
Varför stannar ni kvar i huset?
Vi är inte döda!
"Vi är inte döda."
Vi är inte döda!
Mår du bra?
Ja, bara lite yr.
Vad hände?
De tog kontakt.
Alla tre?
Det verkade så, ja.
Modern och de två barnen.
Intressant, eller hur?
Intressant?
-Jag var vettskrämd! -Lugn, älskling.
Nej, vi har skött det här på ditt sätt hittills,
nu lyssnar du på mig.
Vi kan inte stanna i det här huset.
Det är uppenbart att de inte vill att vi ska bo här.
-Vi vet inget om dem än. -Jo!
Vi vet att kvinnan blev tokig, kvävde sina barn och sköt sig själv.
Det räcker gott och väl. Tänk på vår son.
-Det är inget fel på Victor. -Jo, han har mardrömmar!
Han har sett den där flickan, och den här damen besattes av henne.
Snälla, låt oss lämna det här huset.
Nåväl.
Vi åker i morgon bitti.
Tack gode Gud.
Jag ska titta till Victor.
Tack för att ni kom.
Det var ett nöje. Jag hoppas vi var till hjälp.
Självklart. Men jag måste erkänna...
Först förstod jag inte
varför jag hade kudden i händerna,
eller varför ni inte rörde er.
Men sedan visste jag.
Det hade skett.
Jag hade dödat mina barn.
Jag tog geväret.
Jag satte det till pannan.
Sedan sköt jag.
Ingenting.
Sedan hörde jag er skratta i sovrummet.
Ni lekte med kuddarna som om inget hade hänt.
Och jag tänkte att Herren, i sin barmärtighet,
gav mig en andra chans,
och sa: "ge inte upp".
"Var stark."
"Var en god moder."
"För deras skull."
Men nu...
Nu...
Vad betyder allt detta?
Var är vi?
Unga Lydia sa samma sak
när hon insåg att vi tre var döda.
Hon har inte talat sedan dess.
Men det kunde jag inte berätta förut.
Ska jag göra en kopp te, frun?
Inkräktarna åker, men det kommer fler.
Ibland kommer vi att ana dem.
Ibland inte.
Men så har det alltid varit.
Frun.
Mamma.
-Pappa dog i kriget, eller hur? -Ja.
-Får vi se honom igen? -Det vet jag inte.
Om vi är döda, var är limbo?
Jag vet inte ens om limbo finns.
Jag är inte klokare än ni.
Men jag vet att jag älskar er.
Jag har alltid älskat er.
Och det här är vårt hus.
Säg det med mig.
Det här är vårt hus.
Titta, mamma. Det gör inte ont längre.
Ingen kan tvinga oss att lämna det här huset.
Kom nu, Victor.
TILL SALU
Undertexter: Hampus Flink