Sidder I godt, børn?
Så skal jeg fortælle.
Historien begynder for flere tusind år siden, –
– men var slut på kun syv dage.
Dengang for længe siden fandtes intet af det, vi i dag kan se.
Solen, månen, stjernerne, jorden, dyrene og planterne.
Intet af det var til. Der fandtes kun Gud.
Derfor kan kun Han have skabt dem. Og det gjorde Han ...
Mr. Simpson, han var noget for sig. Hvad mon der blev af ham?
Han er vel død ligesom de andre.
Ja, det var tider.
Mr. Tuttle, Deres hår.
Godmorgen, frue. Vi er her angående ...
Naturligvis.
Kom indenfor.
Jeg havde ikke ventet at se Dem allerede.
– Og De er? – Bertha Mills, frue.
Dette er Edmund Tuttle.
Mig en fornøjelse.
De må være gartneren.
Ja, netop.
Og denne unge dame hedder Lydia.
Har du nogen erfaring?
Lad ikke det kønne ansigt narre Dem. Hun er ældre, end hun ser ud til.
Kan du stryge?
Er du helt mundlam?
Hun kan ikke tale, frue. Stakkelen er stum.
Men hun er flittig, kan jeg love Dem.
Udmærket.
Den forrige pige, jeg havde, talte også alt for meget.
Mrs. Mills, De og pigen skal sove på loftsværelset.
– Og De, mr. ... – Tuttle, frue.
De kan sove i skuret bag huset.
Her er ikke blevet gjort rent, siden tyendet stak af for en uge siden.
Forsvandt de bare?
Ud i den blå luft.
Uden varsel. De bad end ikke om deres løn.
De forlod os bare.
Det var da noget underligt noget.
De vil opdage, at dette hus ikke altid er det perfekte hjem.
Netop derfor advokerede jeg efter ærlige, arbejdsomme mennesker.
Ingen er mere ærlige og arbejdsomme end os. Er det ikke sandt?
Jo, vi er meget ærlige og meget arbejdsomme.
Her er så køkkenet.
Jeg spiser morgenmad klokken otte, børnene klokken ni.
Vi spiser frokost klokken et og middag halv otte.
Og herren i huset?
Han drog i krig for halvandet år siden.
Jeg har intet hørt, siden krigen sluttede.
Hvem står for maden?
Det gør mig ondt, frue.
Hvem står for maden?
Bemærk, hvad jeg gør.
I dette hus må en dør ikke åbnes, før den forrige er blevet låst.
Det er yderst vigtigt at huske på. Det er ikke så let, som det ser ud.
Der er femten forskellige nøgler til husets halvtreds døre.
Mrs. Mills, fra i morgen vil jeg overlade Dem et sæt nøgler.
Javel, frue.
Musikværelset. Klaveret stod her, da vi flyttede ind.
Børnene må ikke have lov til at hamre i det.
Det giver mig migræne. Stilhed er en dyd her i huset.
Derfor har vi hverken telefon, radio eller andre støjsendere.
Vi har heller ikke elektricitet.
Tyskerne stoppede forsyningen, så vi lærte at klare os uden. Kom.
– De behøver ikke vise os hele huset. – Jo!
Jo, det gør jeg. For som oftest kan man ikke se en hånd for sig.
Det er svært at se borde, stole, døre, skænke.
Eller et af mine børn, der leger skjul.
Hvad mener fruen?
Jeg må hellere præsentere børnene.
Mr. Tuttle, De kan gå i haven. Der er redskaber i skuret.
I to kan trække gardinerne for. Alle gardinerne.
Kom med.
Jeg vækker dem. Vent her.
Og træk for guds skyld ikke gardinerne fra.
Så står vi op.
Kom så, med lukkede øjne og foldede hænder.
her i morgensolens skær Jesus Krist velsignet være
bønner fra vort pudevår til den hellig jomfru går
Herre Jesus beder vi denne dag at stå os bi
De er ikke helt vågne.
Sikke nogle søde børn.
Hvad siger man så?
– Goddag. – Goddag.
Goddag, børn. Mit navn er mrs. Mills, –
– men I må gerne kalde mig Bertha. Hvad hedder I?
– Anne. – Nicholas.
Anne og Nicholas. Sikke fortryllende navne.
Skal De være vores nye barnepige?
Ja, jeg er jeres nye barnepige.
Nu skal de have morgenmad. Lydia, luk alle skodder i køkkenet.
Lægerne kunne ikke kurere dem.
For hvad?
Deres lidelse.
Børnene er slemt allergiske over for lys.
De må aldrig udsættes for stærkere lys end det her.
Ellers vil de på få minutter få sår og vabler –
– og blive kvalt. Det vil medføre døden.
– Jeg kan ikke lide det ristede brød. – Hvorfor ikke?
Det smager mærkeligt. Jeg kunne bedre lide det før.
Det var, fordi det var andre, der ristede det.
Hvornår kommer de tilbage?
De kommer ikke tilbage.
Det er ligesom far.
Far skal nok komme tilbage.
Mrs. Mills, vores far kæmper i en krig i Frankrig.
– Det er en verdenskrig. – Ja, men han er i Frankrig.
Nu ikke mere snak. Spis jeres mad.
Vil De også forlade os?
Selvfølgelig ikke. Hvorfor skulle jeg forlade jer?
De andre forlod os, og så skete det.
Ti stille.
Hvad mener du, Anne? Hvad skete der?
Mor blev vanvittig.
– Der skete ikke noget. – Jo, der gjorde.
Ti stille.
Hvad foregår her?
De tallerkener skal være tomme om ét minut. Forstået?
Kommer De med, mrs. Mills?
Jeg vil gerne tale med Dem.
Javel, frue.
Postbudet kommer hver onsdag.
Men jeg har opdaget, at han ikke har været her i denne uge.
Jeg er ikke helt med.
Dette brev burde være blevet leveret til avisen for fem dage siden.
Da min stillingsannonce aldrig er blevet trykt, hvad laver De så her?
Nu forstår jeg.
Det var netop det, jeg ville fortælle Dem, da De lukkede op.
Sandt at sige kom vi bare forbi på lykke og fromme.
Et stort hus som dette har altid brug for kvalificerede folk.
Har De været i sådan et hus før?
Det vil nok overraske Dem, men ...
... vi har arbejdet her før.
Her?
Det er en del år siden.
Og hvis jeg må være så fri, var det de bedste år i mit liv.
Vi er kommet tilbage, fordi huset her betyder meget for os.
– De skal se vores anbefalinger. – Nej, det er ikke nødvendigt.
De kender altså huset godt?
Som min egen lomme.
Forudsat at væggene ikke har flyttet sig i mellemtiden.
Det eneste, der flytter sig her, er lyset.
Men det ændrer alt.
Det er mildest talt besværligt.
Nærmest ulideligt, kan man sige.
Man kan kun holde det ud ved at holde hovedet koldt.
Javel, frue.
Jeg bryder mig ikke om fantasier, fikse ideer. Forstår De mig?
Det tror jeg.
Mine børn får af og til fikse ideer.
Men tag Dem ikke af dem. Børn er jo børn.
Naturligvis, frue.
Udmærket.
De må gerne blive her.
Mange tak, frue.
Det skete altså.
"Statholderen forsøgte at få dem til at skifte mening bagefter ..."
"At få dem til at skifte mening." Punktum.
"Bagefter lod han dem få stokkeslag."
"Men Justus og Pastor var ikke bange
og var villige til at dø for Kristus."
"Statholderen blev rasende og beordrede dem halshugget."
Hvad er det, der er så morsomt?
– Jo ... – Hvad?
– De børn var da dumme. – Hvorfor?
Fordi de sagde, de troede på Jesus og blev slået ihjel for det.
– Ville du have fornægtet Kristus? – Ja.
Indeni ville jeg have troet på ham, men ikke fortalt det til romerne.
Ville du have gjort det samme, Nicholas?
Javel ja.
I ville altså begge to have løjet og fornægtet Kristus.
I ville godt nok have undgået at blive halshugget af romerne.
– Men hvad ville der ske bagefter? – Hvornår?
I det liv, der venter os, når vi dør. Hvor var I så endt?
– Hvor, Nicholas? – I børnenes limbo.
– Hvad er børnenes limbo? – Et af de fire helveder.
Og de er?
Jeg ved det!
Lad ham nu svare.
Der er det helvede, hvor de fordømte ender.
Så er der skærsilden og Abrahams skød og limbo, hvor børnene ender.
I jordens indre, hvor der er stegende varmt.
Der ender børn, der lyver, men ikke kun i et par dage.
De er fordømt til evig tid.
Tænk på det.
Forestil jer tidernes ende.
Luk øjnene.
Luk øjnene, og forsøg at forestille jer det.
I al evighed.
Smerte i al evighed.
Jeg bliver svimmel.
Forstår I nu, hvorfor Justus og Pastor fortalte sandheden?
– Slå op på øvelse 6. – Må vi ikke gå ud og lege?
Ikke tale om. I skal læse øvelsen og lære den udenad.
– Den hele? – Ellers får du slet ikke lov at lege.
I kan læse i hver sit værelse.
– Nej! – Jo, jo, jo.
– Vi bliver bange, når vi er adskilt. – Bange?
– I burde have vænnet jer til huset. – Hvad hvis vi ser et spøgelse?
Har Anne fortalt dig historier?
Nej, jeg har ikke.
Hvis du ser et spøgelse, skal du bare læse videre.
– Anne, kom med. – Hvorfor mig?
Fordi jeg siger det. Kom, tag din bog med.
Nicholas, du skal have lært øvelsen på en time.
Mor...
giv mig et kys.
"Giv mig et kys, giv mig et kys."
– Anne, vent på mig udenfor. – Det kan jeg jo ikke.
Stil dig der.
Mrs. Mills, træk gardinerne for. Min datter skal gennem dagligstuen.
Javel, frue.
Kom så, Anne.
Skat ...
Mor kan ikke være hos dig hele tiden.
Du må lære at være alene.
Hvor er din rosenkrans?
Hvis du bliver bange, –
– skal du bare klemme om den –
– og sige fadervor, så forsvinder frygten.
– Det gør den ikke. – Jo, det gør den faktisk.
Når du gør det, er Gud hos dig.
Der er ingen grund til at være bange.
"Huset og familien."
"Vi bor alle sammen i et hus med vores familie."
"Familien består af forældre, børn og deres bedsteforældre."
"Vi skal være lydige ..."
"... og gode mod vore familiemedlemmer, –
– og vi må aldrig skændes eller slås med vore søskende."
– Har De nogen børn? – Nej.
Mr. Tuttle og Lydia er min eneste familie, og jeg er deres.
Er hun født sådan?
Hvabehar?
Er pigen født stum?
Nej.
Jeg tror, jeg er færdig her.
Jeg går ud og ser, om mr. Tuttle har brug for hjælp.
Nicholas!
Nicholas, jeg kommer!
Nicholas, hvorfor græder du?
Jeg græder ikke, jeg læser.
Men jeg hørte dig jo ... Anne!
Anne!
Jeg har ikke lært den endnu, mor.
– Har du det godt? – Ja.
– Hvorfor græd du? – Jeg græd ikke.
Men jeg hørte dig lige før.
– Du behøver ikke skamme dig, skat. – Det gør jeg heller ikke.
– Hvis jeg græd, ville jeg sige det. – Det var altså min indbildning?
Nej, det var ham drengen.
– Hvilken dreng? – Victor.
Hvem er Victor?
Drengen, der var her lige før. Jeg bad ham gå, men han græd bare.
Han er en forkælet møgunge. Han sagde, vi skulle forlade huset.
Gjorde han det? Hvorfor græd han?
Fordi han ikke kan lide at bo her i huset. Hans far er pianist ...
– Er han pianist? – Ja.
Jeg har sagt, han ikke må røre klaveret. Det må han ikke, vel?
Har du også talt med hans far?
Nej, kun med Victor.
– Hans far er i forstuen med de andre. – Der er ingen derude.
Så må de være gået ovenpå.
Nu kan det være nok, Anne.
– Hvorfor græd du? – Det var Victor.
– Hvor er han så nu? – Han gik ud der.
Hvordan kan en dreng komme ind og ud af et aflåst værelse?
Jeg troede, jeg havde gjort det klart.
Ingen dør må åbnes, før den forrige er låst. Er det svært at forstå?
Dette hus er som et skib. Lyset er som vand, der holdes ude –
– ved at åbne og lukke dørene. Mine børns liv er i fare.
– Men frue ... – De skal ikke sige mig imod!
Hvem har sidst været på det værelse?
Lydia?
Hun har ikke nogen nøgle.
Så er der kun Dem tilbage.
Men jeg var i forstuen hele tiden, og så gik jeg ud i haven.
De antyder vel ikke, at det kan have været mig?
Skulle jeg overse sådan noget og bringe min egen datter i livsfare?
Du må ikke læse ved bordet.
Hvem skulle sladre til mor? Dig?
Eller dig?
Så du virkelig en dreng?
Ja, han hedder Victor.
Er han et spøgelse?
Nej, sådan er spøgelser ikke.
Hvordan er de så?
Jeg har sagt det tusind gange. De går rundt i hvide lagener og kæder.
– Hvorfra ved du det? – Jeg har set dem om natten.
Løgnhals. Hvor?
– Du er dum. – Ikke nær så dum som dig.
Jeg tror ikke på den dreng.
Du vil tigge os om at lege med dig.
Nicholas ...
– Hvad er der? – Se.
– Hvorfor trak du gardinerne fra? – Det var ikke mig.
Det var Victor. Han har gjort det hele natten.
– Du lyver. Jeg siger det til mor. – Påstår du, at jeg lyver?
Victor, kom frem, så min dumme bror kan se dig.
Lad mig være.
Du vil altså ikke se ham?
Du er en bangebuks. Bangebuks, bangebuks, bangebuks.
Så må jeg selv gøre det.
Nu kan det være nok, Victor.
Nicholas, bed ham lade gardinerne være. Han retter sig ikke efter mig.
Kom så ud af min seng, I to.
– Det er vores seng. – Nej, det er min.
Anne, lav ikke den stemme.
Ti stille, bangebuks.
Hvis du ikke holder op, kalder jeg på min mor.
Du kender ikke min mor.
Og du kender ikke mine forældre.
Anne, jeg sladrer om dig til mor.
Kan du ikke se, det ikke er mig?
Victor, rør ved hans kind, så han kan mærke, du er her.
Mor, hjælp!
Hvad er der i vejen?
– Hvad er der i vejen? – Hun gjorde mig bange ...
Jeg har fået nok.
– Jeg har fået nok af dig! – Jeg gjorde ikke noget.
"Så sendte Gud Herren dem ud af Edens Have –
– til at dyrke agerjorden, som de var taget af."
"Han jog mennesket ud, –
– og øst for Edens Have anbragte han keruberne –
– og det lynende flammesværd til at vogte vejen til livets træ."
Så er jeg færdig.
Meget fint.
Nu kan du bede Jomfru Maria om tilgivelse.
Det var ikke det, vi aftalte.
Vi aftalte ikke noget, unge dame. Det er en straf. Gør, som jeg siger.
Du kan ikke tvinge mig til at bede om tilgivelse.
Jeg vil ikke bede om tilgivelse for noget, jeg ikke har gjort.
Du sagde, der var en anden i rummet.
Det var der også. Jeg lyver ikke!
Anne ...
Kan du huske historien om Justus og Pastor?
Børn, der lyver, ender i limbo.
Det siger du.
Men jeg har læst, at limbo kun er for børn, der ikke er blevet døbt.
Og jeg er døbt!
"Abraham tog offerbrændet –
– og lagde det på sin søn Isak. Selv tog han ilden –
– og kniven, og så gik de to sammen."
"Isak sagde til sin far Abraham: 'Far!'"
"Abraham svarede: 'Ja, min dreng!'"
Har De set til Nicholas?
Ja, den lille engel sover trygt.
Hvad med Anne? Sidder hun stadig på trappen?
Ja, frue.
Jeg ville helst kunne se hende, men jeg kan ikke brodere i halvmørke.
Hvor længe skal straffen fortsætte? Den har varet tre dage nu.
Det er op til hende.
Hun må lære ydmyghed og bede om tilgivelse.
Det er også på tide, hun begynder at læse Bibelen.
– Det vil glæde præsten at høre. – Hvis han ellers kommer på besøg.
Han ved, børnene ikke må komme ud.
Han har sagt, han kommer snarest.
Jeg føler mig totalt afskåret fra omverdenen.
Tågen gør det ikke meget bedre. Den har aldrig før varet så længe.
Selv mågerne er tavse.
Anne? Jeg kan ikke høre dig.
Forresten laver Lydia en forfærdelig larm ovenpå.
Man skulle tro, der var tre af hende.
Vær sød at bede hende rumstere lidt mindre, når hun gør rent.
Jeg holder ikke mere migræne ud.
Jeg skal nok sige det.
Tak skal De have.
Nu går hun for vidt.
Lydia!
– Hvad foregår der deroppe? – Ikke noget. Jeg læser bare.
Hørte du det også?
Hvad?
"Herrens engel råbte igen til Abraham fra himlen:"
"Jeg sværger ved mig selv, siger Herren ..."
– Hvad var det? – Det ved jeg ikke.
Fortæl mig, hvem det er, der larmer.
Det kan jeg ikke fortælle dig.
Fortæl mig det.
Jeg sagde, der var nogen på værelset, og så straffede du mig.
Jeg vil vide sandheden. Fortæl mig, om der er nogen ovenpå.
Inde på det værelse.
Mor, du lukker lyset ind!
Hun er her.
Hun holder øje med os.
– Hvor gik de hen? – De gik her forbi.
– Hvilken vej gik de? – Den vej, den vej og derned.
De er overalt. De siger, det er deres hus.
Og de siger, de vil fjerne gardinerne.
– Tag det roligt. – Nej.
Ikke én nazist satte sine ben her i huset under besættelsen.
Og nu er her nogen, der åbner og lukker dørene.
Det er et gammelt hus. Gulvet knirker, og rørene skramler.
Jeg hørte stemmer. En dreng og to kvinder, der talte sammen.
Se, mor.
Den tegnede jeg i går. Det er faderen og moderen.
Det er Victor, og det er den gamle dame.
– Hvad står tallene for? – Hvor mange gange jeg har set dem.
Den gamle dame har jeg set mest.
Du gode Gud ...
Mrs. Mills, tilkald mr. Tuttle. Vi må gennemsøge huset inden aften.
– Mor ... – Vær ikke bange, skat.
Der sker dig ikke noget, mens mor er her.
Mor, hun gør mig bange.
Hun ser ikke på mig, men hun ser mig.
Og hun siger hele tiden: "Kom med mig ..."
– Du skal ikke lyve! – Det er sandt.
Hun spørger mig om ting. Victor siger, hun er en heks.
– Hvad spørger hun om? – Ting.
Hun har dårlig ånde.
Vi må trække alle gardinerne fra. De skal ikke kunne gemme sig.
Vi gennemsøger hver vores fløj. Bagefter tager vi førstesalen.
Måske er de spøgelser, der har boet her før.
Nu er du dum. Spøgelser går jo rundt med lagener og kæder.
Hvorfor finder du på den slags?
Jeg læser det i bøger.
Du skal ikke tro på alt, hvad du læser.
Det siger mor også. Hun siger, spøgelser er overtro.
Men hun forventer, at vi skal tro på alt det, der står i Bibelen.
– Tror du ikke på det? – Kun på noget af det.
Men jeg tror ikke på, at Gud skabte verden på syv dage.
Eller at Noah kunne få alle de dyr om bord i én båd.
– Eller at Helligånden er en due. – Det tror jeg heller ikke på.
– Duer er ikke hellige. – De laver på vinduerne.
Har I nævnt det her for jeres mor?
– Frue ... – Ja?
De har ledt overalt. Her er ingen.
Javel ja.
Mrs. Mills ...
Ja, frue?
Ved De, hvad dette kan være?
Det er et fotoalbum.
Ja, men de sover alle sammen.
De sover ikke. De er døde.
I forrige århundrede tog man billeder af de døde i håbet om, –
– at deres sjæle ville leve videre gennem portrætterne.
Der er sågar gruppeportrætter.
Og børn...
Hvor er det makabert.
Hvordan kunne folk være så overtroiske?
Dyb sorg kan få folk til at gøre de særeste ting.
Skaf bogen af vejen. Jeg vil ikke have den her i huset.
Mrs. Mills, det er koldt. Kom og sid ved ilden.
Mange tak, frue.
Fortæl om dengang, De arbejdede her. Passede De også børn dengang?
Nej, jeg ledte og fordelte opgaverne i huset.
Var der mange tjenestefolk?
Omkring femten.
Men til sidst var der kun os tre tilbage.
Mine arbejdsgivere flyttede til London.
De kom her kun sjældent. Stedet ligger jo så afsides.
Med tiden blev huset tomt.
Alle og enhver flygter fra øen.
Min familie flyttede i 1940 –
– lige inden invasionen. Jeg har ikke hørt fra dem siden.
Jeg forstår dem godt.
Vi rejste også herfra.
Men af og til, når man forlader et sted, er det, –
– som om det er hos en hele tiden.
– Jeg har aldrig rigtig forladt huset. – Hvorfor rejste De?
Der udbrød tuberkulose. Hele området blev evakueret.
Var det da, Lydia blev stum?
Ja, det tror jeg.
Men min hukommelse er lidt rusten.
Hvad skete der med hende?
Pludselig en dag –
– holdt hun bare op med at tale.
Der må have været en årsag. Folk holder ikke bare op med at tale.
Den slags forårsages altid af et traume.
Hun må have oplevet noget.
Behandlede Deres arbejdsgivere Dem godt?
De var mægtig gode mod os. De behandlede os som familie.
Jeg tror, jeg går i seng.
Ellers kommer jeg aldrig op i morgen.
Gå De bare. Jeg bliver siddende lidt.
Javel, frue.
Jeg er ked af, jeg var så streng mod dig.
Kan du tilgive mig?
Anne?
Mor ... Hvornår kommer far hjem?
Når krigen er slut.
Hvorfor skulle han i krig? Der er jo ingen, der har gjort os noget.
Far skulle i krig ...
Far skulle i krig, fordi han er meget modig ...
... og fordi han ikke ville lade tyskerne bestemme over sig.
Hvorfor?
Mrs. Mills!
Hvad er der i vejen, frue?
Giv mig nøglen til musikværelset!
– Hvad sker der? – Kom med!
Åh Gud ...
Jeg undersøgte selv det værelse.
Det var tomt.
Tag disse tabletter, de vil gøre Dem godt.
Men det føltes, som om der var nogen.
Og det var ikke et menneske.
Der er noget løs i dette hus. Noget djævelsk.
Noget, der ikke ...
... kan finde ro.
Jeg ved, De ikke tror på det.
De tror ikke på det, vel? Jeg forstår Dem godt.
Jeg troede heller ikke selv på den slags.
Jeg tror på det, frue.
Jeg har altid troet på den slags.
Det er ikke til at forklare, men det er virkeligt.
Vi har alle hørt historier om det hinsides –
– fra tid til anden.
Og jeg tror, det hænder, –
– at de dødes verden –
– flettes ind i de levendes verden.
Men det er jo umuligt. Det vil Gud aldrig tillade.
De levende og de døde skal ikke mødes før dommedag.
Det står i Bibelen.
Der findes ikke altid svar på alt.
Hvor skal De hen, frue?
Jeg skal besøge fader Legrand.
Hvis han ikke vil komme her, så må jeg hente ham.
– Vent, til vejret bliver bedre. – Jeg har ventet længe nok.
– Præsten sagde til mig ... – Jeg er ligeglad.
Han skal sige det til mig. Han skal komme i dag.
Hvad vil De sige til ham?
At vi har gennemsøgt alle værelser.
Og at jeg vil have dem velsignet.
Men det er tidligt om morgenen.
– Mr. Tuttle. – Godmorgen, frue.
Finkæm haven for gravsten.
Da min mand købte huset, fik vi at vide, her var en kirkegård.
– Det er vist derovre, mellem træerne. – Jeg har ikke set noget.
Kig godt efter. Den kan være groet til.
Jeg vil vide, om der ligger en familie begravet her, –
– og om de havde en dreng, der hed Victor.
Nu tror hun, huset er hjemsøgt.
Er det nu sikkert at lade hende gå?
I den tåge kommer hun ikke langt.
Tågen, ja. Det er klart.
Hvornår skal vi afsløre det her?
Når tiden er moden, mr. Tuttle.
Og nu vi taler om det ...
Charles?
Grace.
Du er vendt hjem ...
De sagde, alt håb var ude. At jeg skulle betragte dig som død.
De siger så meget.
Tak, Gud ...
Hver eneste aften har jeg bedt til, at Gud skulle føre dig hjem.
Og give børnene deres far igen.
Hvor har du været i al den tid?
Ude at lede efter mit hjem.
Du er så forandret ...
Af og til bløder jeg.
Mrs. Mills, dette er min mand.
Det glæder mig at møde Dem, sir.
Han er meget afkræftet.
Jeg vil bede Dem gøre et varmt bad og rent tøj klar.
– Og noget at spise. – Så gerne, frue.
Hvordan har mine kære små det?
Far!
Hvorfor har du været væk så længe?
– Hej, Nicholas. – Jeg sagde jo, han ville komme hjem.
– Har I opført jer pænt? – Meget pænt.
– Har I været søde ved mor? – Meget søde.
Hver dag forbereder vi os til vores første altergang.
Slog du nogen ihjel, far?
Der har vi ham.
Vi har lavet frokost til dig, skat.
Kommer du ned, eller vil du hellere ... ?
– Hvornår kommer far ned? – Vær tålmodig. Far er ikke rask.
Han sagde, han har set mange døde.
Når folk dør i krig, hvor ender de så?
Sikke et spørgsmål. Det kommer an på så meget.
På hvad?
Om de kæmpede for de gode eller de onde.
Jeres far kæmpede for England og for de gode.
Hvordan ved man, hvem der er gode?
Ikke flere spørgsmål. Spis din mad.
Du kommer aldrig i krig.
Vi kommer aldrig nogen steder.
I går ikke glip af noget.
I har det meget bedre hjemme hos mor og far.
Og de fremmede.
Der er ingen fremmede her.
Det sagde du, der var.
Her er ingen fremmede, og nu ikke et ord mere om den sag.
– Du sagde ... – Nu kan det være nok!
– Må jeg sige noget? – Nej!
Det må du ganske enkelt ikke.
Hold op med at trække vejret på den måde.
Hold så op.
Hold op med det!
Gå op på dit værelse. Du får ingen dessert i dag.
Du skal ikke græde. Hold nu op med det.
Sikke dog du ser ud, når du græder.
Jeg er ligeglad!
Hør nu her.
Jeg har også set dem.
– Har De? – Ja.
Så sig det til min mor. Så kan det være, hun vil tro mig.
Der er visse ting, din mor ikke vil høre.
Hun tror kun på det, hun er blevet opdraget til.
Men før eller senere ...
... vil hun også se dem.
Og så vil alt blive anderledes.
Hvordan det?
Vent og se. I vil få store overraskelser.
Der vil ske ... forandringer.
Forandringer?
Nu opfører hun sig, som om der intet er hændt.
Hvad med hendes datter?
Hun er ikke så stædig. Børnene vil være lette at overbevise.
Det er moderen, der bliver et problem.
Tror du, hendes mand har mistanke?
Nej. Jeg tror ikke, han overhovedet aner, hvor han er.
Sikke en smuk datter jeg har.
Mor har lavet sløret specielt til dig.
Jeg ligner en brud.
Ja, det gør du.
Jeg skal lige gøre ærmerne lidt kortere.
Tag den bare af. Den skal være helt ren ved altergangen.
Jeg lover, jeg ikke snavser den til. Lad mig beholde den på, bare lidt.
Bare lidt ...
Det er i orden. Jeg kommer lige om lidt.
Sæt dig ikke på gulvet, og læn dig ikke op ad væggene.
Monsieur, vil De danse?
Med glæde.
Charles, du kan ikke fortsætte sådan her. Du må spise noget.
Anne, nu skal du tage kjolen af.
Anne, hører du?
Anne?
– Du måtte ikke sidde på gulvet. – Men det er rent.
Hvorfor kan du aldrig gøre, som der bliver sagt?
– Hvad er der i vejen? – Hvor er min datter?
Hvad har du gjort med min datter?
Jeg er da din datter.
Du er ikke min datter!
– Jeg hørte skrig ... – Hun vil slå mig ihjel!
Hun helmer ikke, før hun slår os begge ihjel!
– Kom med mig. – Du er ond, du er ond!
Hvordan har hun det?
Hun er ikke til at berolige, så nu er hun hos sin far.
Hun insisterede på at tale med ham.
Hvad skete der? Hvorfor sloges I?
Det var ikke hende.
Det var den gamle dame med øjnene. Hun efterlignede min datters stemme.
Jeg sværger, det ikke var min datter.
Gud hjælpe mig ...
Hvad er der med mig?
Jeg ved ikke, hvad der er med mig.
De må hvile Dem noget mere.
De kan ikke tage hele ansvaret for dette hus.
Overlad det til os. Vi ved, hvad der skal gøres.
Hvad mener De?
– Hvad er det, De skal gøre? – Jeg foreslog bare ...
Der er intet at foreslå.
De aner ikke, hvad der skal gøres.
Eller gør De?
Hvad er det her?
Piller mod Deres migræne, frue. Dem, De altid tager.
Jeg vil gerne være alene.
Javel, frue.
Kom, barn.
Anne fortalte mig det hele.
Jeg ville ønske, jeg kunne forklare det.
Først troede jeg, der var spøgelser i huset.
Jeg taler ikke om spøgelserne. Jeg taler om det, der skete den dag.
Jeg aner ikke, hvad du taler om.
Sig, det ikke er sandt. Fortæl mig, hvad der skete.
Hvad der skete?
Jeg ved ikke, hvad der gik af mig den dag.
Tyendet var stukket af om natten. De turde ikke sige det til mig.
Og de vidste, –
– at jeg ikke kunne forlade huset.
De vidste det.
Anne ...
Anne, hvad skete der?
Hun slog mig. Hun blev vanvittig, som hun var det den dag.
Kan du huske det?
Nej.
Du må tilgive mig, Charles.
Det er børnene, der skal tilgive dig.
De ved, jeg elsker dem. De ved, jeg aldrig ville gøre dem fortræd.
Så ville jeg hellere dø.
Hvad vil du gøre?
Er du vred på mig?
Jeg kom blot for at sige farvel til min kone og mine børn.
– Nu må jeg af sted. – Hvor skal du hen?
Til fronten.
Men krigen er jo forbi.
Krigen er ikke forbi.
Hvad mener du?
Du går ingen steder. Du har allerede forladt os én gang!
Hvorfor skulle du også deltage i en krig, der ikke vedkom os?
– Hvorfor blev du ikke som de andre? – De overgav sig.
Vi overgav os alle sammen! Hele øen blev besat!
Hvad havde du forventet?
Hvad ville du bevise ved at drage i krig? Du hørte hjemme her hos os.
Hos din familie.
Jeg elskede dig.
Og det var nok for mig ...
... at leve her i mørket ...
... i dette fængsel.
Men det var ikke nok for dig.
Jeg var ikke nok for dig. Det var derfor, du drog af sted.
Det var ikke kun på grund af krigen.
Du vil forlade mig, ikke?
Tilgiv mig, Grace ...
Anne!
Nicholas!
Hvor er gardinerne?
Mrs. Mills!
Lad mig se ...
Er I kommet noget til?
Jeg vil have min far!
– Far har forladt os. – Det er ikke sandt!
Jo, det er. Det er sandt.
Jeg elsker dig, mor.
Find gardinerne.
Hvem var det? Hvem har gjort det her?
Sig mig det!
Du ved, hvad det er, der foregår. Du var ude for det samme. Sig mig det.
Skriv det ned, skriv det ned.
De opnår intet med den fremfærd, frue.
– Desuden kan hun ikke skrive. – Hvor er de?
De gardiner, der holder mine børn i live! Nogen har taget dem!
Det har jeg bemærket. De behøver ikke hæve stemmen.
Mr. Tuttle, jeg skulle netop tale med Dem.
Er De klar over, at nogen har taget gardinerne?
Gardinerne?
Du godeste. Hvorfor skulle nogen tage gardinerne?
For at lukke lidt dagslys ind vel.
Dagslys? Naturligvis.
Nogen vil dræbe mine børn.
Hvorfor skulle dagslyset dræbe dem?
Er De vanvittig? Det har jeg jo fortalt Dem.
Jeg har fortalt Dem, at børnene ikke kan tåle dagslys!
Men det var jo førhen. Lidelsen kan være gået i sig selv.
Hvis de aldrig har oplevet dagslys, ved man jo ikke, om de er kureret.
Min svigerinde led frygteligt af gigt i benene og ryggen.
Men så en dag ...
... forsvandt den.
Nu finder jeg de gardiner, –
– og når I har hængt dem op, har I at forlade mit hus!
Hvad med herren i huset? Hvad har han at sige til det her?
Giv mig Deres nøgler. Jeg vil have Deres nøgler.
Jeg ved, hvad det er, I er ude på. I vil skræmme os.
I vil jage mig og mine børn ud, så I kan overtage huset.
Giv mig så de nøgler. Jeg beder ikke om dem igen.
Hids dem ned, frue.
Giv mig de nøgler!
Giv mig dem.
Og forsvind så.
Ved De hvad, mr. Tuttle?
Jeg tror, min tålmodighed er opbrugt. Hvad siger De?
Ja, helt bestemt.
Vi må hellere afdække gravstenene.
– Hvad laver mor? – Hun er blevet vanvittig.
– Løgnhals! – Hun er blevet vanvittig.
Hun er blevet vanvittig, vanvittig, vanvittig!
Nu er det aften.
– Hvor skal du hen? – Jeg har fået nok.
Jeg går ud for at finde far.
Stikker du af?
Jeg kan kravle ned ad nedløbsrøret. Det er ganske let.
Hvis mor opdager det, får du ballade.
Anne, vent! Jeg vil med ud og finde far.
Du tør bare ikke være alene. Tøsedreng, tøsedreng ...
Klap i!
Jeg tror, vi er faret vild.
Vi er stadig i haven.
Jeg er bange.
Så skulle du være blevet hjemme.
Sig noget.
Hvad skal jeg sige?
Hvad som helst.
Jeg hedder Anne, og jeg går. Jeg går, og jeg hedder Anne.
Hvad er det derovre?
Jeg tror, det er grave.
– Du må ikke gå derhen. – Hvorfor ikke?
Sæt nu der er spøgesler.
Der er kun skeletter i grave.
– Der står noget her. – Lad os gå.
Anne, hvad står der?
I må være stærke, børn.
Nicholas, kom her!
Sig ikke til mor, vi er løbet væk.
Du skal ikke tale til dem!
– Hvorfor ikke? – De er døde!
– Hvad? – De er spøgelser! Kom her!
Børn!
Nicholas!
Hvorfor går de ikke med lagener og kæder? Du sagde ...
Hold dig nu bare fra dem!
Du fortæller altid løgnehistorier, og jeg er træt af det.
Jeg siger sandheden! Kom her!
Børn!
Løb!
Ind i huset!
Kom ikke nærmere!
Rør jer ikke!
Opgiv det. Tuberkulosen fik bugt med os –
– for mere end et halvt århundrede siden.
Gå jeres vej!
– Vær sød at lukke op, frue. – Hvad vil I?
– Du må ikke lukke op, mor. – Vi har set deres grave.
Gem jer ovenpå.
Jeg er bange.
I må ikke gå fra hinanden.
Hvad I end gør, må I ikke gå fra hinanden.
Gem jer så.
Vi har forsøgt at få Dem til at forstå.
Forstå hvad?
Den situation, der hersker i huset.
Hvilken situation?
Vi må alle lære at leve sammen, de levende og de døde.
Hvis I er døde, så lad os være i fred.
Lad os være!
Herinde.
Og hvis vi lader jer være, tror De da, de vil gøre det samme?
– Hvem? – De fremmede.
– Der er ingen fremmede. – Det var dem, der tog gardinerne ned.
Og nu er de derinde sammen med Dem og børnene.
– De venter på Dem. – Nej!
Og tro mig, før eller senere –
– vil de finde Dem.
– Jeg kommer lige om lidt. – Nej!
Mor sagde, vi skulle blive sammen.
Jeg kan ikke lade hende i stikken.
Hold op med at trække vejret sådan.
Nicholas, hold op med at trække vejret sådan.
Hold op med at trække vejret!
Kan du ikke høre det? Der er nogen derude.
Kom med os, børn.
Kom med os.
Nicholas?
Anne?
Hvor er I?
Svar mig.
De fremmede har fundet dem.
Nu kan vi intet stille op.
De må gå ovenpå og tale med dem.
"Fader vor, du som er i himlene, –
– helliget vorde dit navn, komme dit rige."
"Ske din vilje som i himlen således også på jorden."
"Giv os i dag vort daglige brød, og forlad os vor skyld ..."
Hvorfor er I bange, børn?
Hvorfor vil I ikke være venner med os?
Kom, tal til os.
Tal til os.
Fortæl mig, hvad der skete.
Du skal ikke fortælle det!
"Du skal ikke fortælle det."
Hvis jeg fortæller det, lader de os være i fred.
Mor!
"Mor."
Hvorfor græder I, børn? Hvad skete der på dette værelse?
Hvad gjorde jeres mor mod jer?
Noget med en pude.
Var det sådan, hun slog jer ihjel?
Med en pude?
Hun slog os ikke ihjel!
Hvis I er døde, børn, hvorfor bliver I så her i huset?
Hvorfor bliver I her?
Vi er ikke døde! Vi er ikke døde!
– Vi er ikke døde! – Hvorfor bliver I her?
"Vi er ikke døde."
Vi er ikke døde! Vi er ikke døde!
– Er De all right? – Ja.
Jeg er bare lidt fortumlet. Hvad skete der?
De skabte kontakt.
Alle tre?
Åbenbart.
Moderen og de to børn.
– Yderst interessant, ikke? – Interessant?
– Jeg var skræmt fra vid og sans. – Slap nu af, skat.
Vi har gjort tingene på din måde, men nu skal du lytte til mig.
Vi kan ikke blive her i huset. De vil ikke have, vi bor her.
– Vi ved jo intet om dem. – Jo.
Vi ved, kvinden blev vanvittig, kvalte sine børn og skød sig selv.
– Tænk dog på vores søn. – Victor fejler ikke noget.
Jo, han gør. Han har mareridt. Han siger, han har set pigen.
Og damen har været besat af hende.
Lad os dog forlade huset.
Udmærket. Vi rejser i morgen tidlig.
Gudskelov.
Jeg ser lige til Victor.
– Tusind tak, fordi De kom. – Det var så lidt.
– Jeg håber, vi har været til hjælp. – Så absolut.
Først kunne jeg ikke forstå ...
... hvorfor jeg stod med puden.
Og hvorfor I ikke bevægede jer.
Men så gik det op for mig.
Det var sket.
Jeg havde myrdet mine børn.
Jeg fandt riflen frem.
Jeg satte mig den for panden ...
... og trykkede af.
Intet.
Og så hørte jeg jeres latter i soveværelset.
I legede med puderne, som om intet var sket.
Og jeg tænkte ...
... at Herren viste mig nåde ...
... og gav mig en chance til.
Han sagde: "Giv ikke op."
"Vær stærk."
"Vær en god mor ...
... for dem."
Men nu ...
Hvad skal alt dette betyde?
Hvor er vi?
Lydia stillede mig samme spørgsmål, –
– da det gik op for hende, at vi tre var døde.
Og det var sidste gang, hun ytrede et ord.
Men det kunne jeg ikke fortælle Dem før nu.
Skal jeg lave en kop te, frue?
De fremmede rejser nu, men der vil komme andre.
Nogle vil vi kunne mærke, andre ikke.
Men sådan har det altid været ...
... frue.
Mor ...
– Far døde i krigen, ikke? – Jo.
Får vi ham at se igen?
Det ved jeg ikke.
Hvis vi er døde, hvor er så limbo?
Jeg ved ikke, om limbo overhovedet findes.
Jeg ved ikke mere, end I gør.
Men jeg ved, at jeg elsker jer.
Jeg har altid elsket jer.
Og dette hus er vores.
Sig det sammen med mig.
Dette hus er vores.
Mor, se. Det gør ikke ondt længere.
Ingen kan tvinge os til at forlade dette hus.
Kom så, Victor.
TIL SALG
Oversættelse: Henrik Thøgersen