СЕРІАЛ NETFLIX
Почесна артилерійська рота — королівський салют!
Нечасто королева Єлизавета II ділиться
зі світом своїми потаємними думками й почуттями.
Але сьогодні під час святкування 40-річчя перебування на троні
вона зробила саме це.
Усіх прошу встати. Зустрічайте Її Величність королеву!
Її хриплий голос від диму й застуди
звучав небувало відверто
і виражав особистий смуток і жаль.
Беззаперечне визнання невдачі й жахливого року для королівської родини
сприймають як прохання про співчуття і прощення
після 12 місяців, які можна назвати бурхливими.
Та якщо Її Величність сподівалася
саме на співчуття і прощення, то отримала вона зовсім не те.
ЖАХЛИВИЙ РІК
ЇЇ ВИСОКОСТІ ПРИНЦЕСІ МАРГАРЕТ
Ви слухали «Мене не залишай» у виконанні хору Королівського коледжу.
Диригент — Стівен Клібері.
Це вибір нашої сьогоднішньої гості — Її Високості принцеси Маргарет.
Чому ви вибрали саме цю пісню? Що вона означає для вас?
Це гімн. Тож думаю, що значення очевидне.
Моя віра.
Можна сказати, що без віри ти здався. Та я не здалася.
Віра завжди визначала всі мої рішення.
У вашому королівському житті, чи в особистому теж?
Коли твоя сестра — Верховна намісниця англіканської церкви
і Захисниця віри,
то ці два поняття іноді важко розділити.
Що слухатимемо далі?
Досить.
Я сказала, досить!
Сумую за тобою.
Це був уривок з «Лебединого озера» Чайковського
у виконанні Лондонського симфонічного оркестру. Диригент — Андре Превін.
І що це означає?
Я завжди дуже любила балет.
Є речі, які неможливо описати словами.
А танець — це окрема мова.
І, звісно, я теж любила танцювати.
Тільки не балетні танці.
За ці роки ви мали улюблених партнерів?
Я точно не розголошуватиму цього.
Такі переживання — справа молодих.
У кожного є свої спогади.
Яким буде ваш наступний вибір?
«Зоряний пил» Хогі Кармайкла.
Ви й самі граєте на піаніно.
Так, я займалася музикою ще з дитинства.
Моя сестра вивчала історію конституції,
а я вчилася грати на піаніно.
Музика — ваше перше кохання?
Перше кохання приходить нас безліч разів.
Коли досягаєш певного віку,
починаєш займатися ревізією серця.
Оглядаєш його.
І ти розглядаєш усі ці почуття,
мрії та юнацькі пристрасті
у контексті усього життя.
Цікаво відзначити те, що залишається назавжди.
Є стосунки, які тривають вічно й утілюються в міцне кохання.
А є такі, що згасають. Тоді розумієш, що справжнього кохання ніколи й не було.
На щастя,
музика завжди була в моєму житті, і я сподіваюся, що так буде й далі.
Чи має цей останній запис якесь особливе значення для вас?
Так, він особливий для мене.
І яке ж?
Обійдемося без подробиць.
Це «Зоряний пил» Хогі Кармайкла.
У моєму серці залишиться
Моя мелодія зоряного пилу
Спогад про кохання
ЗАПРОШЕННЯ НА СВЯТКУВАННЯ КАПІТАНУ ГРУПИ ПІТЕРОВІ ТАУНСЕНДУ
ЛЮБА МАРГАРЕТ,
ПІТЕР ТАУНСЕНД, 79116, ЛЕЖЕ-АН-ІВЕЛІН, ФРАНЦІЯ
Люба Маргарет, можливо, цей лист стане злісним втручанням,
а не приємною несподіванкою.
Я планую візит до Лондона з Іль-де-Франс.
Тож вирішив поцікавитися, чи не плануєте ви відвідати
зібрання в Каледонському клубі наступного тижня.
…для екіпажу корабля «Вангард».
Пітер Таунсенд?
Так.
Коли ти востаннє від нього чула?
Мабуть, років 35 тому.
А це не той «Вангард», де ви з Пітером…
Закохалися?
Не впевнена, чи це було кохання від початку.
Авжеж, це було кохання.
З першого погляду.
Як скажеш.
Саме так.
Кохання мого життя.
Тур Південною Африкою.
Ми вперше побували за кордоном, тож це було…
У 1947 році.
Філіп щойно зробив пропозицію. Я відповіла: «Так».
Тато сказав не спішити і відправив нас у тур на три місяці.
Сподіваюся, ти прийдеш до тями.
Не дочекаєшся.
Тим часом я божеволіла
під час ранкових поїздок з енергійним татовим конярем.
Так. З його енергійним одруженим конярем.
Пітер був чудовим вершником.
Смію сказати.
Отже, як думаєш, чого він хоче?
Мабуть, йому вже за сімдесят. Давно одружений.
Так.
Щасливо одружений.
Має дітей.
І внуків.
Підеш?
Думаю, що так.
А тобі-то що?
Його Високість принц Ендрю.
Мамо.
Любий.
Дякую, що погодилася.
Я попросила, щоб приготували чай.
Можливо, знадобиться щось міцніше.
Я прийшов поговорити про свій шлюб.
Річ у тім, що я співчуваю їй щодо Ваятта.
Він був різкуватим на поворотах… Американець, звісно.
А мене довго не було поруч, бо я служив у ВМС. Тож Сара залишилася без уваги.
З огляду на обставини Стів був досить пристойним хлопцем.
-Який крутив з твоєю дружиною. -Уже ні, мамо.
Він пішов.
Його вже немає.
Добре.
Але тепер є інший.
Фінансовий консультант Джон Браян.
Заради Бога.
Будуть іще фотографії.
Що за фотографії?
Тобі краще не знати.
У Сен-Тропе. За непристойним заняттям.
Твоя правда. Я не хочу знати.
Він смокче пальці на ногах Сари.
Що?
Знаю!
Кажуть, що іноді я встаю не тією ногою,
та я хоча б не кладу її людям у рот.
Уявляєш?
Це реально її нога.
-Якби він зголоднів, замовив би сендвіч. -Чи якусь підошву.
Підошву! Це геніально.
Це просто приниження.
Ось чому цього разу
у мене не залишилося іншого вибору,
як сказати слово на «Р».
Розсудливість?
Розрядка?
Чи надто обтяжливе слово «робота»?
Розлучення, мамо.
Ох, любий.
З неї вже досить.
І я її не звинувачую.
-Я звинувачую нас. -Що?
Усі ми знали, на що йшли, коли залучили Сару до родини.
Підтримали всі. І ти — найбільше.
Так.
-Вона була як ковток свіжого повітря. -Сучасна, близька, весела.
-Той сміх. -Такий заразливий.
Так.
У нашій родині ми так і робимо.
Знищуємо всіх, хто є іншим.
Не на початку.
Спершу кажемо, що вони корисні для системи.
Наш порятунок, таємна зброя.
З ними ми станемо сучаснішими. Нормальнішими.
Людянішими.
І вкотре ми засвоюємо ті ж болісні уроки.
У цій системі немає місця нікому з таким характером, оригінальністю,
іскрою, дотепністю і блиском.
Любий Пітере, мені дуже приємно знову почути від вас.
З нетерпінням чекаю зустрічі з вами сьомого числа.
Сказала б вам шукати мініатюрний 60-річний сухофрукт,
та, на щастя, час зовсім не торкнувся мене.
І я ніскільки не змінилася із часу нашої останньої зустрічі в 1955 році.
Маргарет!
-Мартіне. -Ваша Високосте.
Прошу. Сюди.
…пам'ятаєте, як супроводжували нас у турі?
-Рада бачити вас. -Навзаєм.
Роджер Картер.
Гарольд Армстронг Скотт.
-Рада знову бачити вас. -Навзаєм.
-Маркус Мур. -Мем.
І колишній коняр Його Величності короля.
Ваша Високосте.
Пітере.
…після надто енергійних танців із принцесами
я приєднався до святкування і сподіваюся, що ніхто з вас
ніколи не забуде красу Драконових гір,
водоспаду Вікторії,
нескінченних безлюдних пляжів,
а також Порт-Елізабет…
Тітко Марго.
Як він підрумянив твої щічки!
У нього є ім'я?
Тім.
Ти щаслива з ним?
Ти закохана?
Здається.
І всі проти?
Майже напевно.
Тоді смакуй на повну.
Борися за нього.
Ой, ця пісня.
-Це сигнал, що мені вже час іти. -Так скоро йдеш?
Так. Бувай, люба.
Щасливої дороги додому.
Ця пісня — сигнал, щоб ви залишилися.
Знаю, але…
Пробачте, але я мушу наполягти.
Це було чудово.
Сподіваюся, ми не чекатимемо ще 40 років, щоб зустрітися знову.
Що ж, усе складається так,
що скоро я повернуся до Лондона.
Я хотів би вам дещо повернути.
Ваші листи.
Це не відмова.
Я зберіг їх усіх.
Коли читаю їх, я повертаюся в той час.
І я подумав, наскільки вони дорогі мені.
Я не молодшаю, і якщо щось станеться,
я не хотів би, щоб вони потрапили не в ті руки.
Тож нехай вони будуть у вас.
Це дуже завбачливо.
Так сталося, що я теж зберегла всі ваші листи.
Кожен з них.
На добраніч, Пітере.
На добраніч, Ваша Високосте.
Королівська принцеса, Ваша Величносте.
Привіт, люба.
Мамо.
Моя книга.
Майже дочитала.
Є стільки інших цікавих книг, які варто прочитати.
Не треба.
Взагалі-то…
Я прийшла поговорити про Тіма.
Про Тіма?
Командира Лоренса.
Так.
Ви двоє досі…
Саме так.
І ми хочемо, щоб так було завжди.
Тобто, поки смерть не розлучить нас.
Що?
Ви ледь одне одного знаєте.
Майже три роки, мамо.
Ще чорнило не висохло після розлучення з Марком.
За сьогоднішніх обставин,
з такою пильною увагою до родини…
Ти впевнена, що не варто було б зачекати?
-Зачекати? -Зовсім недовго.
Люба, я рада, що ти знайшла своє щастя.
Я знаю, як важко було з Марком.
Ти могла народитися в будь-якій родині.
Та доля привела тебе в цю, з усім її багажем.
Твоя мати — Верховна намісниця англіканської церкви.
І повторний шлюб ще за життя першого чоловіка, як тобі добре відомо,
не лише засуджують, але й забороняють.
Мені, як нікому іншому,
навряд чи слід нагадувати про вимоги до члена цієї родини.
Я присвятила себе своїй справі. Завжди відповідала укладу.
Ставила обов'язки понад усе.
І найчастіше — понад власне щастя.
Щодня по п'ять справ.
Триста днів на рік упродовж останніх 24 років.
Що ж,
усю мене ти не відхопиш.
І всю себе я не віддам.
Я вийду за Тіма.
Уперед. Гарна дівчинка.
-Як усе пройшло? -Добре.
-Ходімо. -Зачекай.
Ваша Високосте, як Ви й просили,
завтра я супроводжуватиму вас у подорожі до Крейгован-лодж,
якщо дозволить погода. Капітан групи Пітер Таунсенд.
Ваша Високосте,
я хотів подякувати за вашу любязність у Балморалі.
Можливо, ви думаєте, що вашу добру справу не помітили,
адже ви були в камуфляжі —
зеленій тартановій спідниці й твідовому піджаку.
Але це не так.
Моя люба Маргарет,
ваш сьогоднішній візит до мого кабінету був необачним.
Необачним і чудовим.
Я так кохаю вас.
Люба Маргарет,
здається, світ продерся в наш приватний Едем
і хоче заборонити наше кохання.
Мене виганяють.
Висилають, наче злочинця.
І думати нестерпно, що ви страждаєте.
Адже ви створені для щастя.
Не відступаймо від нашої угоди —
будьмо вірними одне одному, незважаючи ні на що.
Маргарет, я пишу вам з важким серцем.
Я щойно повернувся до Брюсселя після річної навколосвітньої подорожі.
Мене супроводжувала молода жінка
на імя Марі-Лус. Це моя секретарка й фотографиня.
Її товариство — те рідкісне явище, якому я радів.
Я запропонував їй одружитися зі мною.
Знаю, через це ви відчуєте зраду.
ДІАНА. ЇЇ ІСТИННА ІСТОРІЯ. ЕНДРЮ МОРТОН
Злощасний принц. Ось як мене тепер називають.
На тлі нескінченних наклепів і брехні
усі прагнули розгледіти обидві сторони цього шлюбу.
Та врешті, чи погодитеся ви з тим,
що офіційне розлучення — це єдиний розумний вихід?
Чарльзе.
Якби йшлося лише про несумісність чи невірність, це одне.
Але ця книга Мортона — чиста помста.
І наглість наполягати на тому, що вона тут ні до чого.
Я робив усе, як ти казала, мамо.
Упродовж 11 років я старався, щоб усе спрацювало. Та настає момент…
Подружні труднощі моїх дітей — не новина для мене.
Проблеми Анни й Ендрю глибоко засмучують мене.
Та твої проблеми — це окрема категорія, бо ти майбутній король
і належиш до окремої категорії.
Під час своєї коронації я склала присягу, яку колись складеш і ти, —
дотримуватися законів Божих.
А Божий закон каже, що шлюб — на все життя.
Хоча й очікують, що монарх одружиться і народить спадкоємця,
щасливий шлюб — це радше привілей, а не вимога.
Ти теж урочисто обіцяла берегти й захищати монархію.
Діана не заспокоїться, доки не розібє все впень.
Ти цього хочеш?
Правда, смішно?
Я роками закликав осучаснити монархію у дусі зовнішнього світу.
Погляньте на темпи розпаду інших сімей, а потім на нас.
Маргарет розлучена.
Анна розлучена.
Гаразд.
Ендрю принижений і наближається до розлучення.
Я в пастці, мрію про розлучення. А ти говориш про моральні приклади.
Були б ми звичайною родиною, то служба соцзахисту кинула б нас під опіку,
а вас — до вязниці!
Досить.
У нас успішна сучасна монархія.
Просто не така, як ми хотіли.
Починає здаватися, що це серйозна батьківська помилка.
Та як іще ми з герцогом Единбурзьким можемо пояснити дітям,
наскільки важливим є шлюб.
Я вам співчуваю по-справжньому.
Моя донька розлучена.
Мій син не живе з дружиною.
У наших силах — лише просити Божої поради.
Як до цього дійшло?
Наше покоління виховували з вірою, що шлюб — це ідеал,
а розлучення — зло.
А це покоління…
Так.
Але принц і принцеса ще не розлучені.
Надія на примирення ще є.
І ми всі молимося за це.
Так, молимося.
Щодня.
Надходять повідомлення про пожежу у Віндзорському замку…
…один зі свідків розповідає про полум'я і дим
на даху північно-східного крила…
…Її Величність інформують про хід операції.
Вочевидь, вона вже їде до місця події.
«Спалахнуло, наче вогнище».
Це слова одного зі свідків пожежі,
яку, попри всі зусилля пожежників,
досі неможливо приборкати.
Вогонь охопив усю північну терасу.
Пожежники відчайдушно прагнуть зупинити вогонь
і запобігти знищенню неоціненних скарбів Британії.
Від початку пожежі минуло майже шість годин,
а лівий бік Віндзорського замку палає і досі.
Він досі у вогні.
Кажуть про величезні руйнування зсередини.
Стелі обвалилися, усе пошкоджено димом, вогнем і водою.
У розмові з помічником королеви
я спитав про її відчуття з приводу того, що сталося,
і про її настрій. Він сказав, що як і будь-яка мати,
вона дивиться, як горить її дім.
Вона сильно спустошена.
Люди приголомшені тим, що відбувається довкола.
Рембрандт?
Уцілів.
Рубенс?
Дякувати Богу, уцілів.
Як і Леонардо.
Але, на жаль, більше сотні кімнат,
зокрема дев'ять святкових зал, знищено.
А що з Малиновою вітальнею?
Можна запитати?
Дивно, що ви пам'ятаєте її.
Звісно, пам'ятаю.
Усі поїхали в Лондон на якусь церемонію.
На Великдень у собор святого Павла.
Залишили нас самих.
Ми провели цілий день у Малиновій кімнаті,
захоплено спілкуючись.
Так.
І про що ми говорили?
Мабуть, про все й ні про що.
Ні, не ні про що.
Наскільки я пам'ятаю, ми з радістю будували плани на майбутнє.
Так упевнено й переконано.
Боюся, що ні ці плани,
ні Малинова кімната не вціліли.
Як сумно.
Так.
Хочу поцікавитися.
Що змусило вас написати мені, коли минуло стільки часу?
Жодне життя не триває вічно.
Нещодавно я дізнався про це від свого лікаря.
Пітере, мені шкода.
Приблизно тоді ж я почув інтерв'ю з вами.
І, мабуть, захотів дізнатися,
яким було наше кохання
у контексті цілого життя:
короткочасним…
чи тривалим.
…стикаються з гострими питаннями про оплату за реставрацію.
Деякі депутати-лейбористи кажуть, що платити має королева,
а не платники податків.
Монархія — це не система з одностороннім рухом,
де ми, платники податків, оплачуємо всі рахунки,
а вони відмовляються платити податки.
Ні будівля, ні майно не були застраховані.
Добрий час? Поганий час?
Пропозиції допомоги…
Найгірші часи.
Є припущення, як усе почалося?
Гарна метафора.
Я про пожежу.
У прожекторі згорів запобіжник чи щось таке.
У приватній каплиці. Жодних винуватців.
Так і було?
Як у тій загадці
Агати Крісті.
Можна уявити безліч підозрюваних,
кожен з яких має свій цілком вірогідний мотив спалити це місце.
Хто?
Моя сусідка, наприклад.
Діана?
За довгі роки зневаги й розчарувань
вона вирішує взяти справу у свої руки.
Хоча підпал — це недостатньо жорстоко для неї.
Вона б скинула атомну бомбу.
Хіба вона ще не підірвала її?
Ендрю, герцог Йоркський.
Розлючений на власну матір за те, що все життя змушувала його вірити
у власну непереможність і невразливість.
А тоді зрозумів, що його головна роль — бути приниженим.
Я.
Ти?
Думаєш, я не маю підстав спалити дім своєї сестри?
Навіщо тобі це робити?
Через те, що вона мені відмовила.
-Через Пітера Таунсенда. -Що?
Без сонця і води…
урожай не вродиться,
Лілібет.
Дозволь спитати: скільки разів Філіп щось робив?
Робив те, що ти не могла.
Був сильним, коли ти не могла.
Лютував, коли ти не могла.
Приймав рішення, коли ти не могла.
Скільки разів ти молилася із вдячністю за нього
і думала: без нього я б ніколи із цим не впоралася? Як часто?
Пітер був моїм сонцем.
Він — моя вода.
А ти відмовила мені.
Я відмовила тобі як королева, а не як сестра.
Умови не мають значення. Головне — заборона.
Заборона, до речі, яка чомусь не стосується Анни.
-Це зовсім інше. -І що тут іншого?
Анна — королівська принцеса без перспективи вступу на престол, як і я.
Командир Лоренс — палацовий коняр, скандально одружений вище свого статусу.
Пітер — палацовий коняр, який хотів одружитися вище свого статусу.
Анна й командир Лоренс закохані. Ми з Пітером були теж.
В обох випадках одна сторона — розлучена.
Ситуація ідентична з усіх боків, окрім результату.
Їй дозволяють вийти за нього заміж.
Мені — ні.
Її історія закінчується щасливо.
Моя — ні.
І навіть через 40 років
ти не можеш визнати, що зі мною сталося,
і яку роль ти відіграла в цьому.
Дякую, Пеггі.
-Ваша Величносте. -Мамо?
Який сюрприз. Мені казали, що ти нездорова.
-Просто застуда. -Казали про жар.
Твій єдиний розумний курс — постільний режим.
Це обід на мою честь.
-Не можу пропустити його. -Можеш.
І я не хочу пропустити його.
Я переглянула промову.
Памятаєш три питання, які ми завжди ставимо собі?
Чи варто це казати?
Чи варто казати зараз?
Чи варто це казати мені?
Ще й описати такими словами, як «annus horribilis»?
Люди це зауважать. І не лише завдяки театральному переходу на латину.
До чого це?
Оскільки ми зараз говоримо латиною, я хочу сказати:
tempus fugit.
Час минає. Люди підуть далі й забудуть.
Зроби таку промову, яку не забуде ніхто.
До того ж це прояв особистих почуттів.
-А ми цього не робимо. -Мамо!
Це також можна витлумачити
як визнання наших помилок, що лише підштовхне до нових нападів.
Певною мірою це був найгірший рік мого правління.
Можливо, і мого життя. Нехай люди знають.
Знають про що? Що їхня королева в депресії?
Про те, що я створена з плоті й крові.
І про те, що, можливо, я… ми не виконали наш родинний обовязок.
Ми маємо попросити пробачення.
Пробачення?
Цього слова не має бути у твоєму словнику.
Монархія — це єдине в конституції,
що має елемент божества.
Корона тебе трансформує.
Пробачення принижують не лише твою гідність, а й гідність Бога,
із чиєї волі ти є тим, ким є.
Навряд чи це тобі щось дасть.
Авжеж, дасть.
Душевний спокій.
Упродовж останніх 40 років вона виконувала Божу волю
так само бездоганно, як і всі.
Вона заслужила право казати все, що хоче.
І наше завдання — підтримувати її.
Безумовно.
-Відколи ти співаєш цю пісню? -Він співає її з першого дня.
З найпершого дня.
А тепер, з твого дозволу…
Нам час вирушати в Гілдголл.
Почесна артилерійська рота — королівський салют!
Усіх прошу встати. Зустрічайте Її Величність королеву!
Шановний лорд-мере.
Будь-яка річниця —
це час для роздумів.
Та у світлі подій останніх 12 місяців,
очевидно, мені є над чим задуматися. Більше ніж іншим.
Минулий 1992 рік — не той рік,
на який я озиратимусь із безмежним задоволенням.
Виявилося, що це annus horribilis — жахливий рік.
Жодна установа не є бездоганною.
Як і жодний її член.
Високі стандарти, яких від нас вимагає громадськість,
мають стати орієнтиром і в нашому особистому житті.
Якщо ми не можемо визнати помилки минулого,
то про яку надію на примирення може йтися?
Сьогодні, якщо дозволите, я хочу віддати належне моїй родині.
Протягом чотирьох десятиліть мого перебування на троні
вони буквально були для мене
сонцем і водою.
За всі їхні жертви…
…і всім присутнім,
хто молитвами й добрими побажаннями
дарував мені силу
упродовж останніх 40 років.
Дякую вам.
Усіх прошу встати. Зустрічайте Її Величність королеву!
Жахливий рік?
Таким він був. Для всіх вас.
І здебільшого — це моя провина.
Щоб ти знала:
ніхто тебе не звинувачує.
Навпаки, усі звинувачують лише мене.
І ти маєш рацію.
Ця система, головним бенефіціаром якої є монарх,
є надто важкою для решти з вас.
Для тебе теж.
Така моя робота. Слід визнати це.
Дякую. Приходь завтра пообідати.
Може, трохи напємося.
Розвіємося.
Від пожежі, від роботи.
Від дітей.
Від Пітера Таунсенда.
Залюбки.
Та, на жаль, я їду в Карлайл відкривати бізнес-парк.
-Потім — у Пенріт. Ох.
До шотландських гвардійців.
Потім — візит на фабрику успадкувань у Кіркбі-Стівен у Камбрії.
Отже, мені доведеться напитися самій.
У мене є Ром.
Ром?
Ти ж не хлебчеш ром, наче пірат?
Ні! Ром — мій собака.
Дуже смішно.
А зі мною тут Бренді й Херес.
І що це говорить про нас?
На добраніч, Лілібет.
Я люблю тебе.
Я теж тебе люблю.
Дуже сильно.
Це середній клас. Обіцяй, що цього більше не буде.
Ніколи.
-На добраніч. -На добраніч.
КАПІТАН ГРУПИ ПІТЕР ТАУНСЕНД 1914-1995
Переклад субтитрів: Інеса Федорова