EN NETFLIX-SERIE
Artillerikompaniet, kunglig salut!
Det är inte ofta drottning Elizabeth II avslöjar sina innersta tankar och känslor,
men på en lunch i Guildhall idag, då hon firade 40 år på tronen,
gjorde hon det.
Res på er för Hennes Majestät Drottningen!
Med en röst som ännu var hes efter att hon inandats rök och varit förkyld
uttryckte hon sällsynt uppriktigt
sin personliga sorg och ånger.
Medgivandet av misslyckande och att det varit ett hemskt år för familjen
kan ses som en vädjan om sympati och förlåtelse
efter ett år som inte kan beskrivas som nåt annat än turbulent.
Men om det var sympati och förlåtelse
Hennes Majestät hoppades på, får hon kanske inte det hon vill.
HKH PRINSESSAN MARGARET PRIVAT
Det var "Abide With Me"
framförd av kören vid King's College Cambridge,
med Stephen Cleobury som dirigent,
utvald av dagens gäst, prinsessan Margaret.
Varför valde ni den? Vad betyder den för er?
Det är en hymn, så betydelsen torde vara uppenbar.
Min tro.
Utan tro kan man lika gärna ge upp, och det har jag inte gjort.
Tron har alltid påverkat alla mina beslut.
I ditt kungliga liv eller i ditt privatliv?
När man har en syster som är Engelska kyrkans högsta beskyddare
och trons försvarare,
är det ibland svårt att skilja de två åt.
Vad blir det härnäst?
Det räcker.
Det räcker, sa jag!
Imbecill.
Det var ett stycke ur Tjajkovskijs "Svansjön",
framfört av Londons symfoniorkester, med André Previn som dirigent.
Vad har den för betydelse?
Tja, jag har alltid haft en förkärlek för balett.
Vissa saker är svåra att uttrycka i ord,
och dans är ett eget språk.
Och jag tyckte ju själv om att dansa. Fast aldrig balett.
Nån favoritdanspartner genom åren?
Det kan jag verkligen inte avslöja.
Såna förehavanden ska ändå överlåtas åt de unga.
Man har alltid sina minnen.
Berätta om nästa val.
"Stardust" av Hoagy Carmichael.
-Ni spelar själv piano. -Ja, jag fick lektioner från tidig ålder.
Min syster fick lektioner i konstitutionens historia,
och jag lärde mig spela piano.
Är musik er första kärlek?
Man har många första kärlekar.
När man når en viss ålder,
är det oundvikligt att man skärskådar sitt hjärta.
Man tänker på alla sina kärlekar,
sina drömmar och ungdomliga passioner, i sammanhanget av ett helt liv.
Det är intressant att se vad det är som härdar ut.
Några finns kvar och blir långvariga kärlekar,
och några bleknar, varpå man inser att de nog aldrig var kärlekar.
Men tack och lov
har musiken alltid funnits där. Så lär det nog förbli.
Har det sista stycket nån särskild mening för er?
Ja, det har en speciell betydelse.
Och det är?
Det låter vi vara osagt.
Det här är "Stardust" av Hoagy Carmichael.
I mitt hjärta finns den kvar
Min stjärnstoftsmelodi
Minnet av en kärlek som var
ÖVERSTELÖJTNANT PETER TOWNSEND INBJUDAN TILL MOTTAGNING
KÄRA MARGARET
Kära Margaret, det är möjligt att mitt brev kommer som en otrevlig
snarare än trevlig överraskning.
Jag ska besöka London från Île-de-France
och undrar därför om du planerar
att delta på mottagningen på Caledonian Club nästa vecka.
…för besättningen som tjänade ombord på HMS Vanguard.
-Åh, Peter Townsend. -Ja.
När hörde du av honom senast?
Det måste vara 35 år sen.
-Var det inte ombord på HMS Vanguard ni… -Blev förälskade.
Det var nog inte kärlek till en början.
Självklart var det kärlek.
-Vid första ögonkastet. -Om du säger det, så.
Det gör jag.
Mitt livs kärlek.
Rundturen i södra Afrika.
Första gången vi var utomlands. Det måste ha varit…
1947.
Philip hade precis friat. Jag sa "ja".
Vänta, sa pappa, och sände iväg oss i tre månader.
-För att du skulle komma till sans. -Inte en chans.
Under tiden tappade jag all sans
på tidiga morgonritter med hans stiliga adjutant.
Ja. Hans stiliga, gifta adjutant.
Peter var så duktig med hästar.
Verkligen.
Jaha.
Vad tror du att han vill?
Han måste vara närmare 80 nu. Gift sen länge.
Ja.
Lyckligt gift, tydligen.
Med barn.
Och barnbarn.
Ska du gå?
Ja, kanske det.
Hur så?
-Hans Kungliga Höghet, prins Andrew. -Mamma.
Raring.
-Tack för att du gick med på det här. -Jag bad dem duka fram te.
Du vill nog ha nåt starkare.
Det gäller mitt äktenskap.
Jag kan faktiskt sympatisera med henne vad gäller Wyatt.
Visst var han lite opolerad, amerikan som han var,
men jag var borta med flottan och Sarah kände sig övergiven.
-Och Steve var helt okej, allt som allt. -Han hade en affär med din fru.
Inte nu längre, mamma.
Det är över.
Han är borta.
Bra.
Men hon har en ny nu.
En ekonomisk rådgivare. John Bryan.
Men för Guds skull.
Vi har fler bilder att vänta.
På vad?
Det vill du inte veta.
I Saint-Tropez. Han gör nåt onämnbart.
Du har rätt. Jag vill inte veta.
Han suger på Sarahs tår.
-Va? -Jag vet!
Jag kan också göra bort mig ibland, men knappast på det viset.
Kan du tänka dig? Hennes fot.
-En smörgås hade mättat bättre. -Eller tunga.
Tunga! Lysande!
Det är bara så förödmjukande.
Det är därför jag nu känner mig tvungen
att ta upp S-ordet.
Samarbete? Stiltje?
Eller kanske "sedvänja"?
Skilsmässa, mamma.
Åh, älskling…
Hon har fått nog.
Jag klandrar henne inte.
-Jag klandrar oss. -Va?
Vi visste vad vi gav oss in i med Sarah.
-Alla var så positiva, du mest av alla. -Ja.
Hon var en frisk fläkt.
Modern, lätt att känna igen sig i, rolig.
-Hennes skratt… -Så smittsamt.
Ja.
Men det är så vi gör. Vi tillintetgör alla som är annorlunda.
Inte i början. Då intalar vi oss att de är bra för systemet.
Att de blir vår räddning eller vårt hemliga vapen.
Få oss att se mer moderna ut. Mer normala. Mer…
…mänskliga.
Och vi lär oss samma smärtsamma läxa igen.
Att ingen med karaktär, originalitet, gnista, fyndighet eller utstrålning
har en plats i systemet.
Kära Peter, vad trevligt att höra av dig igen.
Jag ser fram emot att träffa dig den sjunde.
Jag skulle be dig hålla utkik efter en liten 60-årig tant,
men tiden har inte påverkat mig alls.
Jag är helt oförändrad sen vårt senaste möte 1955.
Margaret!
-Martin. -Ers Kungliga Höghet.
Varsågod. Den här vägen.
…som ni kanske minns var med på turnén.
-Trevligt att se dig. -Detsamma.
Roger Carter.
Harold Armstrong Scott.
-Trevligt att se dig. -Detsamma.
-Marcus Moore. -Ers Höghet.
Och Hans Majestät Kungens tidigare adjutant.
Ers Kungliga Höghet.
Peter.
…hade dansat lite väl häftigt med prinsessorna
och deltagit i festligheterna, men varken jag eller ni
lär glömma det vackra Drakensberg,
Victoriafallen, oändliga öde stränder
och Port Elizabeths…
Moster Margot.
Han har onekligen gett dig färg på kinderna.
Har han ett namn?
Tim.
Gör han dig lycklig?
Är du förälskad?
Jag tror det.
-Misstycker alla? -Nästan garanterat.
Kasta dig in i det.
Kämpa för honom.
Den här låten.
-Det är dags för mig att gå. -Redan?
-Ja. Hej då, gumman. -Sköt om dig.
Den här låten brukade få dig att stanna.
Ja, jag vet, men…
Jag måste insistera.
Det var underbart.
Jag hoppas att det inte går 40 år tills vi ses igen.
Det råkar vara så att jag ska återvända till London.
Det är nåt jag vill återlämna till dig.
Dina brev.
-Jaså? -Inte för att förkasta dem.
Jag behöll dem alla.
Att läsa dem tog mig tillbaka till den tiden.
Jag tänkte: "De är så dyrbara."
Jag blir ju inte yngre och om nåt skulle hända
vill jag inte se dem hamna i fel händer, så…
Det är bättre att du har dem.
Vad omtänksamt av dig.
Jag behöll alla dina brev också. Vartenda ett.
God kväll, Peter.
God kväll, Ers Kungliga Höghet.
Prinsessan, Ers Majestät.
-Hej, älskling. -Mamma.
Åh. Min bok.
Snart utläst.
Du har ju så mycket annat fängslande att läsa.
Låt bli.
Ja ja…
-Jag kom för att prata om Tim. -Tim?
-Kommendörkapten Laurence. -Jaha.
-Är det fortfarande… -Ja.
Tanken är att det ska vara permanent.
Alltså tills döden skiljer oss åt.
Va?
Ni känner knappt varandra.
Det har nästan gått tre år.
Bläcket på skilsmässopapperen har knappt hunnit torka.
Och under de här omständigheterna,
när allt vi gör granskas.
Vore det inte klokare att vänta?
-Vänta? -Bara lite.
Det gläder mig att du är lycklig. Jag vet att det var jobbigt med Mark.
Men av alla familjer du kunde ha fötts in i
valde ödet den här, med allt som det innebär,
däribland att din mor är högsta beskyddare för Engelska kyrkan.
Att gifta om sig medan den första maken ännu lever är, som du vet,
både förkastligt och förbjudet.
Jag om nån vet vad som krävs av familjens medlemmar.
Jag har ägnat mig helt åt min roll. Anpassat mig.
Satt plikten framför allt, även, allt som oftast, min egen lycka.
Fem åtaganden om dagen.
Trehundra dagar om året de senaste 24 åren.
Tja…
Du får inte allt.
Jag vägrar ge upp allt.
Jag ska gifta mig med Tim.
In med dig. Duktig tjej.
-Hur gick det? -Bra.
-Vi åker. -Vänta.
Ers Kungliga Höghet, enligt önskemål
ska jag göra er sällskap på en ridtur till Craigowan Lodge, om vädret tillåter.
Överstelöjtnant Peter Townsend.
Ers Kungliga Höghet,
jag vill tacka er för vänligheten ni visade på Balmoral.
Ni kanske trodde att den gick obemärkt förbi,
då ni var kamouflerad
i er gröna skotskrutiga kjol och tweedkavaj,
men så var det inte.
Älskade Margaret,
det var vårdslöst av dig att besöka mig på kontoret.
Vårdslöst och underbart.
Jag älskar dig så.
Älskade Margaret,
världen har inkräktat i vårt privata paradis
och vill förbjuda vår kärlek.
De ska förvisa mig.
Skicka iväg mig som en brottsling.
Jag hatar att se dig lida. Du är skapt för lycka.
Vi låter vår pakt bestå. Håller fast vid varann trots allt.
Margaret, jag skriver med ett tungt sinne.
Jag har återvänt till Bryssel efter ett år runtom i världen.
En ung kvinna vid namn Marie Luce
följde med mig på resan som min sekreterare och fotograf.
Hennes sällskap har varit ett av livets få glädjeämnen.
Jag har bestämt mig för att fria.
Jag förstår om det känns som ett svek.
Harmprinsen kallar de mig nu,
utöver oändliga smädelser och lögner.
Du har alltid försökt se äktenskapets båda sidor,
men nu kanske du kan medge
att en officiell separation är enda vettiga lösningen.
Charles…
Det vore en sak om det bara var osämja eller otrohet,
men hämndlystnaden i Mortons bok…
Och så har hon mage att påstå att hon inte var inblandad.
Jag har gjort det du bad mig om, mamma.
Jag har försökt få det att funka i 11 år, men till slut…
Mina barns äktenskapliga problem har inte gått mig förbi.
Men medan Annes och Andrews problem är djupt oroande,
är dina i en klass för sig,
eftersom du som framtida kung är i en klass för dig själv.
Vid min kröning svor jag en ed som du kommer att svära vid din
om att upprätthålla Guds lagar.
Och enligt Guds lag är ett äktenskap livslångt.
En monark förväntas visserligen gifta sig och avla fram en arvinge,
men ingen kräver att äktenskapet ska vara lyckligt.
Du svor också att skydda kronan.
Diana ger sig inte förrän allt är förstört.
Är det vad du vill?
Visst är det lustigt?
I åratal har jag efterlyst en modern monarki som återspeglar världen.
Se på antalet splittrade familjer där ute, och se på oss.
Margaret, skild.
-Anne, skild. -Okej.
Andrew, utskämd och snart skild.
Jag, fången, drömmer om skilsmässa. Och du pratar om moraliska förebilder.
Om vi var en vanlig familj och fick besök av socialtjänsten,
hade vi blivit omhändertagna och du fängslad!
Det räcker så.
Vi fick vår moderna monarki.
Men inte som vi hoppades.
Det börjar se ut som om vi misslyckats totalt som föräldrar.
Men hertigen av Edinburgh och jag har poängterat
för barnen hur viktigt äktenskapet är.
Jag lider med er.
Min egen dotter är skild.
Min son är separerad.
Det enda vi kan göra är att be om Guds vägledning.
Hur hamnade vi här?
Vår generation fick lära sig att äktenskapet var ett ideal
och att skilsmässor var ett problem.
Den här generationen…
Ja.
Men prinsen och prinsessan har inte separerat än.
Det finns fortfarande hopp om försoning.
Vi ber alla för det.
Ja.
Varje dag.
Det kommer rapporter om en brand vid Windsor Castle…
…ett ögonvittne sa att man kan se rök och lågor
från taket till den nordöstra flygeln…
Hennes Majestät har informerats om insatsen
och ska vara på väg till platsen.
Elden spreds explosionsartat.
Så beskrev ett ögonvittne branden
som trots brandkårens ansträngningar fortfarande inte är under kontroll.
Hela norra terrassen härjas av lågor.
Brandkåren försöker förhindra att branden sprids
och förstör ovärderliga skatter.
Det är nu sex timmar sen branden började
och stora delar av den vänstra sidan av Windsor Castle brinner än.
Förstörelsen inuti sägs vara enorm.
Innertak har rasat, plus rökskador, brandskador, vattenskador…
Jag frågade en av rådgivarna vad drottningen tycker om det som hänt,
och han sa att hon känner som vilken annan mor som helst
som ser sitt hem brinna ner.
Hon är givetvis förkrossad. Många är chockade över det som pågår.
Rembrandt-tavlan?
Räddad.
Rubens?
Räddad, tack och lov.
Liksom Leonardo.
Men fler än hundra rum,
däribland nio paradvåningar, är förstörda.
Och den röda salongen? Vågar man fråga?
-Det förvånar mig att du minns den. -Klart att jag gör.
Alla hade åkt till London för nån ceremoni.
-Skärtorsdagens gudstjänst på St. Paul's. -De lämnade oss ensamma.
Vi tillbringade hela eftermiddagen i den röda salongen,
uppslukade av ett samtal.
Ja.
Vad pratade vi om?
-Allt och inget, antar jag. -Inte inget.
Som jag minns det gjorde vi upp planer för framtiden.
Med visshet och övertygelse.
Jag är rädd att den röda salongen gick förlorad, liksom våra planer.
Så sorgligt.
Ja.
Jag är nyfiken.
Vad fick dig att skriva till mig efter så lång tid?
Ingen lever för evigt.
Min läkare gjorde det klart för mig nyligen.
Jaha.
Jag beklagar, Peter.
Sen hörde jag en radiointervju med dig och jag ville väl veta…
…om vår kärlek…
…sett ur ett livsperspektiv…
…var en flyktig sådan…
…eller en långvarig sådan.
…tuffa frågor om kostnaderna för renoveringen.
Några ledamöter menar att drottningen, inte skattebetalarna,
borde stå för kostnaderna.
Monarkin kan inte vara ett envägssystem
där vi skattebetalare står för notan
medan de själva vägrar betala skatt.
Byggnaden och ägodelarna var oförsäkrade.
Bra eller dåligt tillfälle?
Det värsta tillfället.
Hur började den?
Den storslagna metaforen? Branden, alltså.
Nåt fel på en strålkastare.
I det privata kapellet. Väldigt oskyldigt.
Eller var det det?
Som ett sånt där
Agatha Christie-mysterium.
Det finns flera misstänkta,
som alla har sina egna trovärdiga motiv för att bränna ner stället.
Som vem då?
Min granne.
Diana?
Frustrerad efter åratal av försummelse tog hon slutligen saken i egna händer.
Men mordbrand skulle inte vara våldsamt nog för henne.
Hon skulle föredra en atombomb.
Har hon inte släppt den redan?
Andrew, hertigen av York.
Rasande på sin egen mamma
för att hon har fått honom att tro att han är oemotståndlig och osårbar,
medan han nu upptäckt att hans huvudsakliga roll är att bli hånad.
Jag.
Du?
Tror du inte att jag har skäl att bränna ner min systers hem?
Varför skulle du göra det?
På grund av det hon förvägrat mig.
Peter Townsend.
Va?
Utan sol och vatten…
…slår skörden fel,
Lilibet.
En fråga. Hur många gånger har Philip gjort nåt?
Klivit in i ditt ställe?
Varit stark i ditt ställe? Arg i ditt ställe?
Beslutsam i ditt ställe?
Hur många gånger har du bett en tacksamhetens bön
och tänkt att du inte skulle klara det utan honom? Hur ofta?
Peter var min sol.
Mitt vatten.
Och du förvägrade mig honom.
Jag handlade som din drottning, inte som din syster.
Omständigheterna kvittar. Det är förbudet som räknas.
Ett förbud som för övrigt inte gäller Anne.
-Det är annorlunda. -På vilket sätt?
Liksom jag är Anne en kunglig prinsessa som aldrig kommer att beträda tronen.
Kommendörkapten Laurence är en adjutant som skandalöst nog gifter upp sig.
Peter var en adjutant som ville gifta upp sig.
Anne och Laurence är förälskade, som Peter och jag var.
I båda fallen är ena parten skild.
Situationen är exakt densamma, bortsett från hur den slutar.
Hon får gifta sig med honom.
Det fick inte jag.
Hennes historia får ett lyckligt slut.
Det fick inte min.
Och inte ens efter 40 år
kan du stå för det som hände och din del i det.
Tack, Peggy.
-Ers Majestät. -Mamma?
En sån överraskning. De sa att du inte mådde bra.
-Bara en förkylning. -Feber, sa de.
Oavsett vilket borde du vila.
Det är en lunch i min ära. Jag kan inte dra mig ur.
-Visst kan du det. -Jag vill inte göra det.
Jag har tittar på ditt tal.
Du vet vilka tre frågor vi alltid ställer oss. Måste de sägas?
Måste de sägas nu?
Måste jag säga dem?
Och att beskriva det så här, som annus horribilis?
Det lär folk anmärka på, och inte bara för det teatraliska bruket av latin.
Vad menar du?
Jag menar, om du nu vill ta det på latin,
att tempus fugit.
Tiden går. Man glömmer och går vidare.
Efter ett sånt här tal kommer ingen att glömma det.
Dessutom uttrycker talet personliga känslor.
-Sånt gör inte vi. -Mamma…
Det kan också tolkas
som ett medgivande av våra brister, vilket bara uppmuntrar till fler angrepp.
Det här året har varit det i särklass värsta under min tid på tronen.
Kanske mitt livs värsta. Det kan människor få veta.
Veta vadå? Att drottningen är deprimerad?
Att jag är gjord av kött och blod.
Och kanske har jag, eller vi, brustit i vårt ansvar som familj
och är skyldiga dem en ursäkt.
En ursäkt?
Det ordet hör inte hemma i din mun.
Monarkin är det enda i konstitutionen som har ett inslag av det gudomliga.
När man bär kronan förvandlas man.
En ursäkt solkar ner såväl din värdighet som Guds.
Och det är Guds vilja att du är den du är.
Det finns inget att vinna på det.
Jo, det gör det.
Hennes sinnesro.
Hon har följt Guds vilja så klanderfritt en människa kan i 40 år.
Hon har rätt att säga exakt vad hon vill.
Vår uppgift är att stötta henne.
Villkorslöst.
-Sen när anser du det? -Det har han gjort sen dag ett!
Nu får du ursäkta.
Vi ska till Guildhall.
Artillerikompaniet, kunglig salut!
Res på er för Hennes Majestät Drottningen.
Herr borgmästare,
på årsdagen av en händelse ska man reflektera,
men efter allt som skett det senaste året
har jag nog reflekterat mer än de flesta.
1992 är inte ett år
som jag kommer att blicka tillbaka till med enbart glädje.
Det visade sig bli ett annus horribilis.
Ingen institution står bortom klander.
Ingen medlem i den heller.
De höga kraven som allmänheten ställer på oss inom monarkin
måste vara samma krav som vi ställer på oss själva.
Om vi inte kan medge misstagen som har begåtts,
vad finns det då för hopp om försoning?
Idag
om ni tillåter, vill jag hylla min familj.
Under mina fyra årtionden på tronen
har de bokstavligen varit
min sol och mitt vatten.
För alla deras uppoffringar,
och till alla er som är här
och vars böner och lyckönskningar
jag har hämtat styrka ur de senaste 40 åren…
…vill jag säga tack.
Res på er för Hennes Majestät Drottningen.
Annus horribilis?
Det har det varit, för er alla.
Och det var till stor del mitt fel.
Du ska veta att ingen klandrar dig.
Tvärtom. Alla klandrar mig hela tiden.
Och det gör ni rätt i.
Det här systemet, som huvudsakligen tjänar regenten,
kräver fruktansvärt mycket av er andra.
Av dig också.
Sånt är jobbet. Det är bara att inse.
Tack. Kom och ät lunch här imorgon.
Vi kan bli lite lulliga.
Skratta åt allt.
Branden, jobbet…
Barnen.
Peter Townsend.
Det vore underbart.
Men jag ska till Carlisle och inviga en affärspark.
-Sen Penrith. -Åh…
Och Skotska gardet.
Sen Kirkby Stephen i Cumbria för att besöka en fabrik.
Då får jag väl supa till på egen hand.
Med Rum.
Rom?
Du dricker väl inte rom som en pirat?
Nej! Rum!
Min hund.
Jaha.
Vad lustigt.
Jag sitter här med Brandy och Sherry.
Vad säger det om oss?
God natt, Lilibet.
Jag älskar dig, vet du.
Jag älskar dig också. Väldigt mycket.
Gud, vad medelklassigt. Det gör vi aldrig om, va?
Aldrig.
-God natt. -God natt.
ÖVERSTELÖJTNANT PETER TOWNSEND 1914-1995
Undertexter: Love Waurio