‎UN SERIAL NETFLIX
‎Companie de artilerie de onoare, ‎salutul regal!
‎Arareori permite regina Elisabeta a II-a ‎să i se cunoască gândurile intime,
‎dar la prânzul oficial de la Guildhall ‎în onoarea celor 40 de ani pe tron,
‎a făcut tocmai aceasta.
‎Ridicați-vă pentru Maiestatea Sa!
‎Cu vocea încă răgușită de la fumul inhalat ‎și deranjată de o răceală,
‎a ținut un discurs ‎de o franchețe fără precedent
‎despre tristețea și regretele personale.
‎Recunoașterea fățișă a eșecurilor ‎și un an oribil pentru familia regală
‎ar putea fi interpretată ‎ca un apel la iertare
‎după 12 luni care nu pot fi descrise ‎decât ca turbulente.
‎Însă, dacă Maiestatea Sa căuta ‎simpatia și iertarea publicului,
‎e posibil să nu primească ce-și dorea.
‎PRINȚESA MARGARET ‎PRIVAT
‎A fost „Abide With Me”, interpretat ‎de corul King's College, Cambridge,
‎dirijat de Stephen Cleonbury.
‎Piesa a fost aleasă de oaspetele de azi, ‎Alteța Sa Prințesa Margaret.
‎De ce ați ales această piesă? ‎Care este semnificația sa?
‎Este un imn, așa că mă așteptam ‎ca semnificația să fie evidentă.
‎Credința mea.
‎Fără credință, se poate spune ‎că te-ai dat bătut, iar eu nu am făcut-o.
‎Credința mi-a influențat toate deciziile.
‎În viața regală sau și în cea personală?
‎Când sora ta este guvernatoarea supremă ‎a Bisericii Anglicane
‎și Apărătoare a credinței,
‎uneori e dificil să le separi.
‎Care este următorul disc?
‎E de ajuns.
‎Am spus că ajunge!
‎Imbecilo!
‎Ați ascultat un extras ‎din „Lacul lebedelor”,
‎interpretat de Orchestra simfonică ‎din Londra, dirijată de André Previn.
‎Semnificația sa?
‎Întotdeauna am iubit baletul.
‎Unele lucruri nu pot fi exprimate ‎prin cuvinte,
‎iar dansul este o limbă în sine.
‎Și eu dansam odinioară.
‎Dar nu balet.
‎Ați avut vreun partener preferat?
‎Nu voi dezvălui asta.
‎Iar asemenea eforturi ‎sunt mai potrivite pentru tineri.
‎Ne rămân mereu amintirile.
‎Spuneți-ne despre următoarea piesă.
‎„Praf de stele”, de Hoagy Carmichael.
‎Cântați la pian.
‎Da, am luat lecții de la o vârstă fragedă.
‎Sora mea a primit lecții ‎de istorie constituțională,
‎iar eu am studiat pianul.
‎Muzica e prima iubire?
‎Cu toții avem multe prime iubiri.
‎Când ajungi la o anumită vârstă,
‎este inevitabil să-ți privești în suflet, ‎să faci o trecere în revistă.
‎Te gândești la acele iubiri,
‎acele visuri și pasiuni de tinerețe
‎în contextul unei vieți întregi.
‎E interesant să observi ce rămâne.
‎Unele dăinuie și devin iubiri eterne…
‎iar altele pălesc și realizezi ‎că nu au fost iubiri adevărate.
‎Din fericire…
‎muzica a fost o constantă în viața mea ‎și mă aștept să rămână așa.
‎Acest ultim disc are ‎vreo însemnătate aparte?
‎Are o semnificație specială, da.
‎Anume?
‎Să ne oprim aici.
‎„Praf de stele”, de Hoagy Carmichael.
‎În inima mea va rămâne
‎Melodia mea de praf de stele
‎Amintirea refrenului iubirii
‎COMANDORUL PETER TOWNSEND ‎ESTE INVITAT LA CEREMONIE
‎DRAGĂ MARGARET
‎Dragă Margaret, poate că această scrisoare ‎va fi văzută ca o impertinență detestabilă
‎și nu o surpriză plăcută.
‎Voi face o vizită rară la Londra ‎din Île-de-France
‎și mă întrebam dacă intenționezi
‎să participi la dineul ‎de la Clubul Caledonian.
‎…pentru echipajul de pe HMS Vanguard.
‎I-auzi! Peter Townsend.
‎Da.
‎Când ai vorbit cu el ultima dată?
‎Trebuie să fi trecut 35 de ani.
‎- Nu pe HMS Vanguard tu și Peter… ‎- Ne-am îndrăgostit.
‎Nu știu dacă a fost iubire la început.
‎Ba sigur că da.
‎- La prima vedere. ‎- Dacă așa zici tu.
‎Așa zic. Iubirea vieții mele.
‎Turul Africii de Sud.
‎Prima dată când am ieșit în străinătate, ‎deci a fost în…
‎1947.
‎Filip mă ceruse. Am spus: „Da, te rog.”
‎Tata a zis: „Nu așa repede!” ‎Ne-a trimis în turneu.
‎Spera să-ți vii în fire.
‎Nicio șansă!
‎Între timp, eu mă pierdeam cu firea
‎călărind la prima oră ‎în compania chipeșului asistent al tatei.
‎Da, cel chipeș și însurat.
‎Peter era un călăreț excepțional.
‎Adevărat.
‎Așadar…
‎ce crezi că vrea?
‎Probabil că are spre 80 de ani ‎și e căsătorit de ani buni.
‎- Da. ‎- Și fericit în căsnicie, aud.
‎Cu copii.
‎Și nepoți.
‎O să te duci?
‎Cred că da.
‎De ce? Ce-ți pasă?
‎Alteța Sa Prințul Andrew.
‎- Mami. ‎- Scumpule.
‎Mulțumesc că ai acceptat.
‎Le-am cerut să ne aducă ceai.
‎S-ar putea să vrei ceva mai tare.
‎Am venit să vorbim despre căsnicia mea.
‎Chestia e că o înțeleg oarecum ‎în privința lui Wyatt.
‎E un pic necizelat, ‎dat fiind că e american, desigur,
‎dar am fost plecat atât de des în Marină, ‎încât înțeleg că s-a simțit neglijată.
‎Per total, Steve era un tip de treabă.
‎Care umbla cu soția ta.
‎S-a terminat, mamă. A dispărut.
‎S-a dus.
‎Bine.
‎Dar acum e altul.
‎Un consultant financiar, John Bryan.
‎Maică precistă!
‎Și vor apărea noi fotografii.
‎- Cu ce? ‎- Nu vrei să știi.
‎Făceau niște chestii inimaginabile ‎în Saint-Tropez.
‎Ai dreptate, nu vreau să știu.
‎Îi sugea degetele, mami.
‎- Poftim? ‎- Nu-i așa?
‎Mi se zice că mai dau cu stângu-n dreptu', ‎dar măcar nu-l bag în gurile altora.
‎Îți imaginezi? Laba piciorului!
‎Ar fi putut comanda un sandvici.
‎- Sau niște pește tare ca talpa! ‎- Ca talpa? Genial!
‎E prea multă umilință.
‎De data asta…
‎singura mea opțiune e…
‎cuvântul cu „D”.
‎„Diplomație? Detensionare?”
‎E prea mult să spunem „datorie”?
‎Divorț, mami.
‎Dragul meu…
‎S-a săturat.
‎Și nu o învinovățesc.
‎- Dau vina pe noi. ‎- Poftim?
‎Știam în ce ne băgăm ‎când am primit-o în familie.
‎Toată lumea a fost de acord. ‎Tu, mai mult ca toți.
‎Da.
‎Era o gură de aer proaspăt.
‎Modernă, lumească, distractivă.
‎- Râsetul acela! ‎- Contagios.
‎Da.
‎Dar asta facem în familia asta.
‎Îi distrugem pe cei diferiți.
‎Nu la început. Întâi ne spunem ‎cât de potriviți vor fi în sistem.
‎Că vor fi salvarea noastră, arme secrete.
‎Ne vor face să arătăm mai moderni, ‎mai normali, mai…
‎umani.
‎Dar primim aceeași lecție dureroasă ‎de fiecare dată.
‎Că nicio persoană cu personalitate, ‎originalitate, vână, istețime și fler
‎nu își are locul în sistem.
‎Dragă Peter, m-am bucurat mult ‎că mi-ai scris din nou
‎și aștept cu nerăbdare ‎să ne vedem în data de 7.
‎Te-aș ruga să te uiți ‎după o scofâlcită de 60 de ani,
‎dar timpul nu m-a afectat deloc
‎și sunt neschimbată ‎de la ultima noastră întâlnire din 1955.
‎Margaret!
‎- Martin. ‎- Alteță.
‎Pe aici, vă rog.
‎Ne-a acompaniat în turneu.
‎- Încântată. ‎- Asemenea.
‎Roger Carter.
‎Harold Armstrong Scott.
‎- Mă bucur să vă revăd. ‎- Asemenea.
‎- Marcus Moore. ‎- Doamnă.
‎Și fostul asistent al Maiestății Sale.
‎Alteță.
‎Peter.
‎…după ce am dansat prea viguros ‎cu prințesele…
‎și ați participat la festivități, ‎eu și sper că și voi, ceilalți,
‎nu veți uita niciodată frumusețea ‎munților Drakensberg,
‎cascadei Victoria,
‎nesfârșitelor plaje părăsite…
‎precum și Port Elizabeth…
‎- Mătușă Margot. ‎- Ți-a readus zâmbetul pe buze.
‎Are un nume?
‎Tim.
‎Te face fericită?
‎Ești îndrăgostită?
‎Cred că da.
‎- Toți sunt nemulțumiți? ‎- Cu siguranță.
‎Atunci insistă.
‎Luptă pentru el.
‎Piesa asta!
‎- E semnalul să plec. ‎- Pleci atât de curând?
‎Da. La revedere, dragă.
‎Drum bun, Margot.
‎Piesa asta era semnalul să rămâi.
‎Știu, dar…
‎Mă tem că trebuie să insist.
‎A fost minunat.
‎Sper să nu treacă încă 40 de ani ‎înainte să ne revedem.
‎Întâmplător…
‎mă voi întoarce la Londra în curând.
‎Aș vrea să-ți returnez câteva lucruri.
‎Scrisorile de la tine.
‎Nu ca respingere.
‎Le-am păstrat pe toate.
‎Mi-au adus aminte de acele vremuri.
‎Mi-am spus că sunt foarte prețioase.
‎Nu întineresc și, dacă e să pățesc ceva…
‎nu mi-ar plăcea ‎să pice în mâinile greșite, deci…
‎Mai bine rămân la tine.
‎Ești foarte atent.
‎Întâmplător, și eu am păstrat ‎toate scrisorile de la tine.
‎Noapte bună, Peter!
‎Noapte bună, Alteță!
‎Prințesa Regală, Maiestate.
‎- Bună, dragă! ‎- Mami.
‎Cartea mea.
‎Aproape am terminat-o.
‎Ai multe alte lucruri palpitante de citit.
‎Nu!
‎În fine…
‎- Am venit să discutăm despre Tim. ‎- Tim?
‎- Comandantul Laurence. ‎- Da.
‎- Voi doi încă… ‎- Da.
‎Am venit să te anunț ‎că vrem ca relația să devină permanentă.
‎Până când moartea ne va despărți.
‎Poftim? De-abia vă cunoașteți.
‎Au trecut aproape trei ani, mami.
‎Iar cerneala abia s-a uscat ‎pe divorțul de Mark.
‎În contextul actual?
‎Când familia e sub lupă?
‎Ești sigură ‎că nu ar fi mai înțelept să așteptați?
‎- Să aștept? ‎- Doar un pic.
‎Draga mea, mă bucur că ești fericită.
‎Știu cât de greu ți-a fost cu Mark.
‎Dar pe lume ‎ți-a fost sortită familia aceasta,
‎cu tot ce presupune ea,
‎inclusiv faptul că mama ta ‎e capul Bisericii Anglicane
‎și să te măriți când primul soț e viu, ‎după cum bine știi,
‎nu e doar descurajat, ci interzis.
‎Eu, dintre toți oamenii,
‎nu am nevoie de lecții ‎despre cerințele acestei familii.
‎M-am dedicat rolului meu, ‎m-am adaptat la el.
‎Am pus datoria mai presus,
‎chiar și peste fericirea mea ‎de cele mai multe ori.
‎Cinci evenimente pe zi,
‎trei sute de zile pe an, ‎în ultimii 24 de ani.
‎Ei bine… nu mă poți avea în întregime.
‎Nu mă voi dărui cu totul.
‎Mă voi mărita cu Tim.
‎Hopa sus! Bravo, fetițo!
‎- Cum a mers? ‎- Bine.
‎- Să plecăm. ‎- Așteaptă!
‎Alteță, după cum ați cerut,
‎vă voi acompania cu caii la Craigowan ‎mâine, dacă permite vremea.
‎Comandor Peter Townsend.
‎Alteță, voiam să vă mulțumesc ‎pentru bunăvoința arătată la Balmoral.
‎Poate credeți că gestul blând ‎nu a fost observat,
‎așa camuflată cum erați
‎în rochia verde de tartan ‎și jacheta de stofă.
‎Dar nu a fost așa.
‎Draga mea Margaret,
‎a fost un gest nesăbuit ‎să mă vizitezi în birou azi.
‎Nesăbuit și minunat.
‎Te iubesc enorm.
‎Dragă Margaret…
‎se pare că lumea a pătruns ‎în raiul nostru privat.
‎Vrea să ne interzică dragostea.
‎Mă izgonesc.
‎Mă exilează ca pe un criminal.
‎Nu vreau să mi te imaginez suferind.
‎Tu, o ființă făcută pentru fericire.
‎Nu uita pactul nostru
‎să ne rămânem credincioși ‎indiferent ce ar fi.
‎Margaret, îți scriu cu inima grea.
‎M-am întors la Bruxelles ‎după o călătorie de un an în jurul lumii.
‎O tânără pe nume Marie Luce
‎m-a însoțit în călătoria aceasta ‎ca secretară și fotografă.
‎Compania ei a fost ‎una dintre puținele mele bucurii.
‎Am decis să o cer în căsătorie.
‎Știu că te vei simți trădată de decizie.
‎POVESTEA ADEVĂRATĂ A DIANEI ‎ANDREW MORTON
‎Mi se zice Făt-cel-rău acum.
‎Printre alte calomnii și minciuni.
‎Știu că ai vrut să vezi ambele părți, ‎dar vei fi de acord într-un final
‎că despărțirea oficială ‎e singura soluție rațională?
‎Charles.
‎Dacă ar fi vorba doar de incompatibilitate ‎sau infidelitate, ar fi ceva,
‎dar gândește-te cât de răzbunătoare e ‎cartea aia a lui Morton!
‎Și îndrăzneala să insiste ‎că nu a fost implicată!
‎Am făcut ce ai cerut, mami. Am…
‎Am încercat să țin căsnicia vie 11 ani, ‎dar la un anumit punct…
‎Anul acesta nu mi-au fost străine ‎dificultățile maritale ale copiilor mei.
‎Deși problemele lui Anne și Andrew ‎sunt tulburătoare,
‎ale tale sunt cu totul aparte, ‎fiindcă tu, ca viitor rege,
‎ești cu totul aparte.
‎La încoronare, am depus un jurământ, ‎așa cum vei face și tu,
‎să respect legile Domnului.
‎Iar legea Domnului spune ‎că o căsnicie este pe viață.
‎Deși monarhul ar trebui ‎să fie căsătorit și să producă urmași,
‎fericirea în căsnicie este o preferință ‎și nu o necesitate.
‎Ai jurat și să protejezi Coroana.
‎Diana nu se va opri ‎până nu va distruge tot.
‎Asta îți dorești?
‎E ironic, nu?
‎Ani la rândul am cerut o monarhie ‎care să oglindează lumea reală.
‎Uită-te la ratele de divorț ‎și apoi uită-te la noi.
‎Margaret e divorțată. Anne, la fel.
‎- Da. ‎- Andrew, umilit și la un pas de divorț.
‎Eu sunt captiv și visez la divorț. ‎Iar tu îmi dai exemple de moralitate.
‎Dacă eram o familie de rând ‎și ne controlau serviciile sociale,
‎te trimiteau la închisoare!
‎Ajunge.
‎Avem monarhia modernă.
‎Dar nu în sensul sperat.
‎Începe să arate ca un eșec parental crunt.
‎Însă eu și Ducele de Edinburgh ‎le-am vorbit copiilor fără echivoc
‎despre cât de importantă ‎considerăm că este căsătoria.
‎Vă înțeleg pe deplin.
‎Fiica mea e divorțată.
‎Fiul meu e despărțit.
‎Tot ce putem face e ‎să-i cerem Domnului îndrumare.
‎Cum s-a ajuns aici?
‎Generația noastră a fost crescută ‎cu idealul căsătoriei,
‎iar divorțul era o problemă.
‎Generația aceasta…
‎Da.
‎Dar prințul și prințesa ‎nu sunt încă despărțiți.
‎Încă există speranțe că se vor împăca.
‎Și ne rugăm cu toții pentru asta.
‎Da.
‎Zilnic.
‎A fost raportat un incendiu ‎la castelul Windsor.
‎…un martor a spus ‎că flăcările și fumul sunt vizibile
‎de pe acoperișul aripii nord-estice…
‎…Maiestatea Sa este ținută la curent
‎și se pare că merge la fața locului.
‎„S-a aprins ca un chibrit.”
‎Așa spune un martor după ce flacăra, ‎în ciuda eforturilor pompierilor,
‎nu dă semne ‎că poate fi ținută sub control.
‎Întreaga terasă nordică ‎a fost distrusă de foc.
‎Echipele de pompieri ‎încearcă să-l oprească
‎pentru a nu distruge ‎comorile neprețuite ale Marii Britanii.
‎Focul încă arde după șase ore
‎și mare parte din latura stângă ‎a castelului Windsor încă arde.
‎Mi s-a spus că distrugerile din interior ‎nu pot fi măsurate.
‎S-au prăbușit acoperișuri ‎și totul e afectat de fum, foc și apă.
‎Am întrebat un asistent al reginei ‎ce simte dânsa despre eveniment
‎și care e starea sa ‎și se pare că e ca orice mamă
‎care își vede casa arzând.
‎Este complet distrusă.
‎Oamenii sunt șocați ‎de ce se întâmplă în jurul lor.
‎- Rembrandtul? ‎- Salvat.
‎- Rubensul? ‎- Slavă Domnului, salvat.
‎Și tabloul de Leonardo.
‎Dar, în mod tragic, ‎peste o sută de camere,
‎inclusiv nouă săli de stat, ‎au fost distruse.
‎Dar Salonul Roșu, dacă pot să întreb?
‎Mă mir că ți-l amintești.
‎Sigur că-mi amintesc!
‎Toți plecaseră la Londra ‎pentru o ceremonie.
‎La slujba de Joia Mare la Sf. Paul.
‎Am rămas singuri.
‎Am petrecut o după-masă întreagă acolo,
‎pierduți în conversație.
‎Da.
‎Despre ce vorbeam atât?
‎- Despre totul și nimic, presupun. ‎- Nu despre nimic.
‎Din câte îmi amintesc, ‎făceam planuri mărețe pentru viitor.
‎Cu atâta încredere și siguranță!
‎La fel ca acele planuri, ‎mă tem că Salonul Roșu s-a năruit.
‎Ce trist!
‎Da.
‎Sunt curioasă.
‎Ce te-a făcut să-mi scrii ‎după atât de mult timp?
‎Nicio viață nu durează o veșnicie.
‎Recent, asta mi-a fost explicat clar ‎de către medicul meu.
‎Îmi pare rău, Peter.
‎În acea perioadă, ‎am auzit interviul tău de la radio
‎și cred că am vrut să aflu…
‎dacă dragostea noastră…
‎în contextul unei vieți întregi…
‎a fost una fugară…
‎sau una trainică.
‎…ridică întrebări ‎despre cum va fi realizată restaurarea.
‎Unii parlamentari laburiști spun ‎că regina, nu contribuabilii,
‎trebuie să achite reparațiile.
‎Monarhia nu poate avea ‎un sistem unidirecțional
‎în care noi, contribuabilii, ‎plătim mereu nota de plată,
‎dar ei refuză să devină contribuabili.
‎Clădirea și conținutul nu erau asigurate.
‎E un moment bun?
‎…oferte de ajutor…
‎E cel mai prost moment.
‎Ai idee cum a început?
‎Marea metaforă?
‎Adică incendiul.
‎Un bec a făcut scurtcircuit sau așa ceva.
‎În capela privată. Nimic deosebit.
‎Oare?
‎Ca într-un…
‎mister de-al Agathei Christie.
‎Ne putem imagina mai mulți suspecți,
‎fiecare cu un motiv plauzibil ‎să dea foc la șandrama.
‎- Cine? ‎- Vecina mea, de exemplu.
‎- Diana? ‎- Frustrată după ani de neglijare,
‎decide să ia problema în propriile mâini.
‎Deși piromania nu e ‎destul de violentă pentru ea.
‎Ar prefera o bombă atomică.
‎Nu a detonat-o deja?
‎Andrew, Ducele de York.
‎Furios pe mama lui ‎pentru că l-a convins toată viața
‎că e irezistibil și invulnerabil,
‎doar pentru a descoperi ‎că rolul lui principal e să fie umilit.
‎Eu.
‎Tu?
‎Nu crezi că am motive ‎să ard casa surorii mele?
‎De ce ai face asta?
‎Din cauza a ceea ce mi-a refuzat.
‎Peter Townsend.
‎Ce?
‎Fără soare și apă…
‎recoltele mor…
‎Lilibet.
‎Permite-mi să te întreb ‎de câte ori a făcut Filip ceva.
‎A intervenit când tu nu puteai?
‎A fost puternic în locul tău?
‎A fost furios pentru tine?
‎A fost decisiv când nu reușeai tu?
‎De când ori ai mulțumit cerului pentru el
‎și te-ai gândit că nu ai face față ‎dacă nu l-ai avea pe el? Cât de des?
‎Peter era soarele meu.
‎Apa mea.
‎Iar tu mi l-ai refuzat.
‎Ca regină, nu ca soră.
‎Contextul e irelevant. ‎Doar interdicția contează.
‎O interdicție ‎pe care nu i-o impui acum lui Anne.
‎- E diferit. ‎- Cum e diferit?
‎Anne e o prințesă fără nicio șansă ‎să urce pe tron, cum eram și eu.
‎Comandantul Laurence e un asistent ‎care se însoară mult peste rangul lui.
‎Peter era asistent la palat ‎și spera să se însoare peste rangul lui.
‎Anne și Laurence sunt îndrăgostiți, ‎cum eram eu și Peter.
‎În ambele cazuri, o parte e divorțată.
‎Situația e identică în afară de rezultat.
‎Ei i se permite să se mărite.
‎Mie, nu.
‎Povestea ei are un final fericit.
‎A mea nu a avut.
‎Și totuși, chiar și după 40 de ani…
‎încă nu recunoști ce am pățit
‎și nici rolul pe care l-ai jucat.
‎Mulțumesc, Peggy.
‎- Maiestate. ‎- Mami?
‎Ce surpriză! Mi s-a spus că te simți rău.
‎- E doar o răceală. ‎- Și febră?
‎Odihna la pat se impune.
‎E un prânz în onoarea mea.
‎- Nu mă pot retrage. ‎- Ba da.
‎Și nu vreau să mă retrag.
‎Am aruncat o privire peste discurs.
‎Știi cele trei întrebări eterne.
‎„Trebuie să fie spus? ‎Trebuie să fie spus acum?
‎Trebuie să o spun eu?”
‎Și să folosești termenul ăsta, ‎annus horribilis?
‎Oamenii vor observa.
‎Nu doar din cauza latinei dramatice.
‎- Ce vrei să spui? ‎- Dacă tot am ajuns să vorbim în latină,
‎vreau să spun ‎tempus fugit.
‎Timpul trece. Oamenii vor uita.
‎O asemenea declarație nu va fi uitată.
‎Mai rău, exprimă sentimente personale.
‎- Noi nu facem asta. ‎- Mami…
‎Ar putea fi interpretată
‎și ca o recunoaștere a eșecurilor noastre, ‎care ar putea duce la alte atacuri.
‎Acesta a fost, de la mare distanță, ‎cel mai prost an al domniei mele.
‎Poate chiar din întreaga mea viață. ‎Mă bucur că va afla lumea.
‎Ce? Că regina lor e deprimată?
‎Că sunt din carne și oase.
‎Că poate noi, ca familie, ‎nu ne-am îndeplinit datoria
‎și le datorăm scuze.
‎Scuze?
‎Nu ar trebui să cunoști cuvântul ăsta.
‎Monarhia e singura parte din constituție ‎cu o componentă divină.
‎Când porți coroana, ești transfigurat.
‎Scuzele întinează nu doar demnitatea ta ‎ci și pe cea a Domnului…
‎a cărui voință este să fii cine ești.
‎Nu cred că ai ceva de câștigat.
‎Ba da. Liniștea ei sufletească.
‎A împlinit voia Domnului ‎pe cât e uman posibil timp de 40 de ani.
‎Și-a câștigat dreptul să spună ce vrea.
‎E datoria noastră s-o sprijinim.
‎Necondiționat.
‎- De când zici tu asta? ‎- Din prima zi o zice. Din întâia zi!
‎Acum, dacă nu te superi, ‎suntem așteptați la Guildhall.
‎Companie de artilerie de onoare, ‎salutul regal!
‎Ridicați-vă pentru Maiestatea Sa!
‎Domnule primar…
‎Aniversarea oricărei ocazii
‎e un moment să meditezi.
‎Dar în urma evenimentelor ‎din ultimele 12 luni…
‎poate că am mai multe chestiuni ‎la care să meditez ca alții.
‎1992 nu este un an
‎la care o să privesc în urmă ‎cu bucurie neîntinată.
‎S-a dovedit a fi un ‎annus horribilis.
‎Nicio instituție nu este ireproșabilă.
‎Și niciun membru al ei.
‎Înaltele standarde la care este ținută ‎monarhia de către public
‎trebuie să fie etalonul ‎pe care ni-l impunem singuri.
‎Dacă nu putem recunoaște ‎greșelile din trecut…
‎ce speranță există pentru reconciliere?
‎Astăzi…
‎Aș vrea să îmi omagiez familia.
‎De-a lungul celor patru decenii ‎cât am fost pe tron…
‎au fost în cel mai profund sens…
‎…soarele și apa mea.
‎Pentru toate sacrificiile ‎pe care le-au făcut…
‎Pentru toți cei de aici,
‎ale căror rugăciuni și urări de bine‎…
‎…au fost o sursă de tărie pentru mine
‎în acești 40 de ani…
‎vă mulțumesc.
‎Ridicați-vă pentru Maiestatea Sa!
‎Annus horribilis? ‎A fost, pentru voi toți.
‎Înțeleg că port o mare parte din vină.
‎Ca să fie clar…
‎nimeni nu dă vina pe tine.
‎Din contră, ‎toată lumea dă vina pe mine tot timpul.
‎Și aveți dreptate.
‎Sistemul, al cărui principal beneficiar ‎este suveranul,
‎este teribil de dur pentru voi.
‎- Și pentru tine. ‎- Dar asta e slujba, să fim cinstiți.
‎Mulțumesc. Hai aici ‎să luăm prânzul împreună mâine.
‎Putem să ne amețim un pic.
‎Să facem haz de necaz.
‎De incendiu, de slujbă, de copii.
‎De Peter Townsend.
‎Mi-ar face plăcere.
‎Din păcate, trebuie să inaugurez ‎un centru de afaceri în Carlisle.
‎Apoi merg la Penrith.
‎Pentru Asociația Gărzii Scoțiene.
‎Apoi la Kirkby Stephen în Cumbria, ‎să vizitez fabrica de bronzuri.
‎Atunci o să mă fac praștie singură.
‎- ‎Cu Rom. ‎- Rom?
‎Bei rom, ca pirații?
‎Nu, cu Rom!
‎Câinele meu.
‎Ce haios!
‎Eu sunt aici cu Brandy și Sherry.
‎Ce spune asta despre noi?
‎Noapte bună, Lilibet!
‎Chiar te iubesc.
‎Și eu te iubesc. Foarte mult.
‎Ce replici de clasa mijlocie! ‎Să nu mai facem!
‎Niciodată.
‎- Noapte bună! ‎- Noapte bună!
‎COMANDORUL PETER TOWNSEND 1914-1995